3 
Nej vhodnější jest vyjadřovat i affinitu A v elektrických jednotkách 
a to ve volt-faraday (V x F), vztahujících se k jednomu gram-iontu 
(F = I),* takže obdržíme čísla numericky srovnatelná s měřeními affinity 
z článků ve Voltech. 
Tak při 25° C A = 0.060 log 10 2 — 0.0180 V, což vyznačuje affinitu 
louhu ku krystalickému hydroxydu hlinitému. Pro čerstvý hydroxyd ve 
stavu zrodu, vytvořivší se v amorfních shlucích akcí vody na amalgamo- 
vané aluminium a jevící pod mikroskopem vláknitou strukturu kovu, je 
affinita A přirozeně mnohem větší, neboť jeho molekuly nejsou pevně 
poutány v iontové mřížoví jako v krystalech hydroxydu hlinitého. Mě¬ 
ření ukazují, že poměr K je pro čerstvý hydroxyd při 25° C 32krát větší 
a při 0°C 70krát větší než u krystalického hydroxydu. 
Pak affinita louhu k čerstvému hydroxydu je při 25° 
A *25 = 0.060 log 10 (32 + 1) = 0.0912 V. 
a při 0° 
A o == 0.054 log l0 (70 + 1) = 0.1000 V. *) 
Určovati hodnotu produktu rozpustnosti nemá v případě kyseliny 
hlinité významu, pokud není důvodu se domnívati, že vůbec vodíkové 
ionty odštěpuje. Obdržíme ji z konstanty K prostě násobením iontovým 
produktem vody; jest však otázkou, můžeme-li všem mathematickým 
symbolům podkládati skutečné akce iontů v roztoku. Ježto vodíkový 
jon tu v akci nevstupuje, znamenalo by v tomto případě zavádění pro¬ 
duktu rozpustnosti jen početní komplikaci. 
Konstituce kyseliny hlinité. 
Zbývá otázka, co můžeme označiti za kyselinu hlinitou. Že by to 
byla obyčejně uváděná kyselina meta-hlinitá, HA10 2 , k čemuž svádí 
jednosytnost takové sloučeniny, nutno považovati za vyloučeno, neboť 
hydroxyd hlinitý ztrácí molekulu vody teprve při teplotě značně nad 
100° C. 
Kyselinou hlinitou může býti toliko hypothetická kyselina příslu¬ 
šející hlinitanům, jež dlužno označiti podle způsobu ionisace Na- [Al(OH) 4 ]' 
a proto i kyselinu hlinitou H [AI (OH) 4 ]\ Jest to podle W e r n e r-ovy 
systematiky kyselina „aquohlinitá", mající čtyři hydroxylové skupiny 
v první sféře koordinační kol centrálního atomu aluminia nesoucího patrně 
negativní náboj iontu. 
Toto^ schematické znázornění ovšem nevysvětluje blíže strukturu 
aniontu kyseliny hlinité, jehož vnitřní soudržnost rovněž nelze odvoditi 
podle běžného moderního elektronického pojetí valence. Avšak v Před¬ 
mluvě II. k ,, Analyse kvalitativní" str. 169. podává prof. B. Brauner 
nové vysvětlení elektronické, poukazuje na to, že hraniční valence — 3 
u dusíku, -j- 3 u bóru nebo aluminia může býti za určitých okolností zvý¬ 
šena současně o jednu positivní a jednu negativní valenci. V aniontu 
*) V decinormálních roztocích. 
XXVII. 
