4 
výstelky kanálu nebo tubulu. Buňka z počátku jako klín nebo zub do 
řady epithelialních buněk vklíněná (v. obr. 1.), vytlačena je znenáhla 
buňkou mateřskou nebo svými sousedy na venek do té míry, že zvenčí 
ku souvislé řadě buněk epithelialních jen přiléhá. Takové osamocené 
buňky kalné vidíme obyčejně na jednom, dvou i více místech vystu- 
povati z vývodu jen poněkud většího kalibru příčně říznutého ve stáří, 
kdy tyto nej častěji se vyskytují (10-5 cm). Podobným způsobem pučí zne- 
differencovaných ještě tubulů. Buňka zmíněná vždy oddělena je od lumina. 
Tak bezpodmínečně vždy, že musíme se domnívati, že toto oddělení jest 
podmínkou jejího vzniku; neboť kdyby některá buňka oné souvislé vý¬ 
stelky epithelialní vývodu na př. stala se buňkou kalnou dříve, a pak 
teprve měla tendenci na venek vyrůsti, musili bychom ji přece zastihnouti 
tu a tam v řadě ostatních buněk epithelialních zařazenou a s luminem 
v bezprostředním styku, dříve ještě, než měla čas na venek se vystěhovati 
nebo dáti se vystrčiti sousedy. Buňka nemusí vyrůstati osamocená, nýbrž 
2 i 3 najednou mohou pučeti vedle sebe. Buňka právě vyrůstající bývá 
obyčejně méně sytě zbarvena (Dominici), než ona ku výstelce již zevně 
jen přiložená. 
Přicházíme nyní ku otázce, jakým způsobem ostrůvky dále se vyvíjejí. 
Buňka kalná, osamocená se dělí; nejednou zastihli jsme ji v mitose. Pro¬ 
duktem tohoto dělení jest opět buňka kalná, jak svědčí malé skupiny 
buněk ze 2, 3 a více elementů složené. Skupiny tyto jeví však již rozličný 
stupeň sytosti zbarvení buněk kalných — jsouť tu elementy temnější 
s granuly patrnějšími a hustěji nahromaděnými a světlejší s granuly méně 
zřetelnými. Čím větší skupina buněčná, tím zřetelněji rozdíl ten vystupuje. 
Elementy vysloveně kalné, spíše periferně uložené, vyskytují se tu vedle 
buněk zcela jasných, spíše centrálně ležících, s nimiž udržuje souvislost 
řada forem přechodních s granuly jen v části těla buněčného nebo na 
periferii, jak shora bylo popsáno. Leč uvedené barvení na mitochondrie 
dokáže i v jejich těle jako v buňkách světlých spoustu mitochondr. zmeček. 
Nápadná je tendence buněk, řaditi se v pásy, trámce buněčné. Velmi často 
můžeme pak viděti, jak takový trámec, nemoha ovšem růsti přímočaře, 
stáčí se pod tlakem retikula vazivových ok, do nichž a proti nimž roste; 
tím způsobem do koňka vity jeho oblouku jsou zaujímány, na druhé straně 
však aktivně též vrůstají elementy vazivové, po př. céva s krvinkami 
(v obr. 2.). Jde-li tu jen o jednoduchý oblouk trámce, lze nalézti jinde 
již i silně esovitě zohýbanou figuru; do konkavity obou oblouků jsou 
zaujímány, resp. i aktivně vrůstají, jak svědčí jádra, vazivové, po př. 
i cévní elementy. Trámce se dělí, anastomosují, znovu a znovu ohýbají, 
zaujímajíce mezi sebe vložky vazivové a naopak vazivem a cévami jsouce 
prorůstány; čím větší je tento komplex buněčný, tím spíše nabývá formy 
sférické (v. obr. 3.), ovální, po př. ze sférických laloků složené, skuluje 
své trámcovitě se rozrůstající elementy v klubko pod tlakem vazivové 
sítě, v níž se rozšiřuje a již roztahuje a napíná, jak svědčí více méně, u větších 
XXIX. 
