kapilláry, z části bez účasti vaziva, event. i dutiny bez endothel. výstelky 
s krvinkami. Kapilláry jsou v celku širší, a opatřeny jsouce varikosními 
výdutěmi, mnohonásobně anastomosují mezi sebou i sítí povrchovou. 
Srovnáme-li popsanou skladbu ostrůvků s údaji v literatuře, sho¬ 
dujeme se v hlavních rysech s pozorováním autorů: buňky uspořádány 
ve trámcích, typická vaskularisace. Pokud stavební jednotky ostrůvků 
se týče, buňky kalné, bylo již shora o názorech autorů promluveno. I L a- 
g u e s s e rozeznává buňky kalné temnější na periferii, světlejší v centru. 
Ony ostrůvky, jež Laguesse popisuje jako ,,ostrůvky ve zřejmé regressi, 
svadlé, nepravidelné, s buňkami malými, špatně ohraničenými a z části 
s fragmentovanými jádry, zdají se býti analogické s našimi partiemi tem¬ 
nými, periferními ostrůvků, jež nasedají v podobě čepičky či křídel na 
centrální část světlou u většiny velkých ostrůvků. Nemůžeme však sou- 
hlasiti s názorem, že by to byly části ostrůvků v regressi se nalézající; 
neboť nikde nenalézáme tu degeneračních a rozpadových zjevů (karyo- 
lysis a rhexis atd.). Přiznáváme však, že účel tohoto differencování zůstal 
nám neznám, přes to, že tyto temnější partie objevují se často v místech, 
kde ostrůvek mění se právě v aciny; neboť věc není bezvýjimečná. Kyrie 
a Weichselbaum, ač nepopisují buněk kalných, upozorňují na 
tuto temnější periferní partii a soudí, že jde o zatočené a k ostrůvku při¬ 
mknuté zbytky přetržené stopky, jež spojovala ostrůvek s vývodem. 
Zásadně ovšem lišíme se od Laguessova názoru, že jde v době 
vývoje o 2 generace ostrůvků: první v době nej časnější a druhé definitivní, 
vzniklé transformací z dutin sekretorických. Jsouť pro nás ostrůvky od 
prvního počátku definitivními, vyvíjejíce se z buněk kalných pučících 
z kanálů ftebo dříve z nedifferencovaných ještě tubulů, aniž by kdy regressi 
zacházely. Vidí-li Laguesse, že buňky kalné přestávají pučeti z vývodů už 
u embrya 9 cm (ovce), můžeme pozorovati tento zjev do doby nejpozd.ější 
a vším právem můžeme se domnívati, že i po porodu trvá toto pučení 
v době postfoetalního vzrůstu. 
Pokud topografických vztahů ostrůvků se týče, nalézáme je u nej- 
mladších stadií hlavně v centrálnějších partiích žlázy (ve shodě s L a- 
guesse-em) u větších vývodů. Hojnější a větší zdají se býti u mladších 
žláz v cauda a corpus než v caput, v souhlase s udáními autorů (P e a r s e, 
Kůster, Kyrie a Weichselbaum, Mironescu); leč věc 
není nikterak příliš nápadna. Mladší stadia mají ostrůvky ještě volně ve 
vazivu uložené, starší (delší 14—16 cm) chovají ostrůvky postupně více 
a více zaujaté do středu lalůčků žlázových, ovšem s výjimkou oněch, 
jež nej mladší, právě ze stěny vývodu pučí. Ve všech pak stadiích nalézáme 
ostrůvky nahromaděny hojněji kolem vývodů. 
Osamostatňují se ostrůvky po jisté době vývoje, nebo zůstávají 
spojeny s mateřskými kanály, z nichž vypučely? Autoři, kteří přiznávají 
úplnou samostatnost ostrůvkům jako orgánům sui generis, rozhodují se 
ovšem pro tvrzení, že ostrůvky ztrácejí po jisté době vývoje spojení s ma- 
XXIX. 
