8 
teřskými, zevně sekretorickými částmi žlázy, z nichž vyrostly a tak se 
osamostatňují (na př. Kiister, Kyrie a Weichselbaum 
[zbytky stopek], Pearse, Mironescu). Autoři, uznávající pře¬ 
měnu ostrůvků v aciny, ovšem vidí spojení zachováno, (na př. Laguesse, 
Karakascheff). Na našich praeparatech vidíme ovšem v první době 
10^4 cni ) stále zřetelné spojení s mateřskými kanály nebo nedife¬ 
rencovanými tubuly, k nimž leží přiloženy užší či širší básí; později však > 
zejména už na praeparatech embryí 13 — 14 cm přicházejí stále častěji 
obrazy, jež zdají se svědčiti pro osamostatnění ostrůvků; ostrůvky jsou 
dále od mateřských kanálů, zdánlivě bez spojení s nimi. Malé, právě vzni¬ 
kající mají spojení zachováno jako u mladších stadií. Avšak sledování 
řezů sériových přece dokáže, že i ony ostrůvky větší, jež již dále leží od 
kanálů větších, zajisté mateřských, zdánlivě bez spojení, souvisí s těmito 
bud užší stopkou nebo drobným vývodem, na němž nedaleko vústění 
ostrůvek sedí a jenž se z části v tubuly, později dutiny sekretorické, roz¬ 
růstá (viz obr. 5.). Že ostrůvek od mateřského kanálu se postupně vzda¬ 
luje, vidíme z toho, že čím větší je, tím obyčejně dále se nalézá od mateř¬ 
ského vývodu. Vzdalování ostrůvku od vývodu je sotva asi aktivní, nýbrž 
ostrůvek je unášen rozmnožující se tkání okolní, jak vazivem, tak později 
vzrůstem parenchymu okolního a vkládáním nových partií jeho. 
Poslední otázka týká se konečného Osudu ostrůvků Langerhansových: 
Pearse, Kiister, Kyrie a Weichselbaum, Miro¬ 
nescu u člověka, Heliy a Diamare u zvířat přiznávají ve svých 
pracích o vývoji ostrůvků L. těmto samostatnost, pokládajíce je za orgány 
sui generis. Naproti tomu Laguesse, Renaut, Karakascheff 
zastávají názor, že ostrůvky nejsou útvary definitivními, nýbrž že mění 
se ve tkáň acinosní. Laguesse-ova theorie balancement jde nej¬ 
dále: definitivní, t. j. druhá generace ostrůvků, vzniká přeměnou z dutin 
sekretorických a opět v tyto se mění; podléhá podle Laguesse-a 
tkáň žlázová pankreasu — nejen v době embryonální, nýbrž i dospělé — 
stálému balancement mezi tkání endokrinní, ostrůvkovou a exokrinní, 
acinosní. 
Z našich praeparátů, na nichž pozorujeme určitě přechody ostrůvků 
v aciny, uzavíráme ovšem též, že ostrůvky L. mění se ve žlázové aciny 
a nejsou tedy útvary samostatnými, orgány sui generis. Stačí pozorovati 
stadia I 814 cm až k novorozeněti (ač přeměny již daleko dříve se odehrá¬ 
vají), abychom došli ku přesvědčení, že střed lalůčku žlázy zaujat je tkání 
ostrůvkovou proto, poněvadž dává vznik acinům žlázovým, jež na peri¬ 
ferii kolem něho se rozkládají. Způsob této přeměny je takový: ohnutý 
trámec ostrůvku (obyčejně s kapillarou v centru) nebo list mění se v dutinu 
sekretorickou tím způsobem, že buňky jeho ztrácejíce granula specifická 
i mitochondriální stávají se buňkami zymogenními vystoupením granul 
zymogenních a současnou přeměnou tvaru na formu pyramidální s granuly 
na hrotě (event. po celém těle) a s kulatým jádrem stěhujícím se ku basi, 
XXIX. 
