9 
Konečně na obr. 7. na tabulce vidíme tři větší buňky měchýřkovité, 
z nichž jedna má jádro ve stavu dělení, tenké pouzdro silně basofilní 
a kolem plášť hyalinní, méně se barvící. 
Jest nutno dáti odpověd! k otázce, za co jest prohlásiti tuto tkáň 
na vnitřní ploše ohybů šlachových u člověka. 
Obrazce moje shodují se s těmi, které Tillmanns kreslí v citované 
své práci na tab. XXVIII pod č. 6 a 7. Jeho buňky vzaty jsou ze šlachy 
m. quadriceps od člověka. Tillmanns jmenuje ony buňky s pouzdry buňkami 
chrupavkovými, buňky měchýřkovité ploténkami buněčnými (elastische 
Zellplatten, Bolí). Tkáň tuto považuje za vazivovou chrupavku. Buňky 
na mých preparátech uložené v řadách mezi vlákny podobají se velice 
obrazci, který kreslí Studnička v citované publikaci na tab. XLIV. pod 
č. 38, označuje buňky ony za chrupavkové. 
Jsem rozhodnut k tomuto výkladu svých preparátů: Ohyby šlachové 
u člověka na vnitřní své ploše povlečeny jsou modifikovanou tkání, která 
nám představuje různé stupně přechodných tvarů mezi vazivem vláknitým 
a chrupavkou hyalinní. 
Jsou případy, zvláště u šlach starších individuí, kde na vnitřní 
ploše ohybů šlachových vytvořena jest tenká vrstvička hyalinní (sklovité) 
chrupavky s buňkami a homogenní, basofilní hmotou mezibuněčnou. 
U jiných šlach nedostoupila chondrifikace toho stupně a my tam na¬ 
lézáme buďto vrstvičku chrupavky vazivové neb jen tkáň vazivovou 
s buňkami, jichž jedna část jest na přechodu v buňky chrupavkové. Pří¬ 
pravou k přeměně fibroblastu v buňku chrupavkovou jest měchýřkovité 
zvětšení buňky a počátek tvoření pouzdra. Všechny tyto stupně mohou 
býti vedle sebe přítomny na různých místech třecí plochy šlachové a v různé 
její hloubce. Přeměna fibroblastů v buňky opouzdřené může zasáhnouti 
nejen vnitřní plochu, nýbrž tkáň interfascikulární i tkáň fascikulární 
(specifickou šlachovou) do různé hloubky. Na vnitřní ploše vidíme dělení 
buněk obyčejně do skupin (groupes isogéniques coronaires, Renaut); ve 
tkáni fascikulární jest dělení buněk v řady (groupes isogéniques axiaux, 
Renaut). 
Mluviti o vesikulosní podpůrné tkáni u člověka bych nepovažoval 
za potřebné. Představa o takové tkáni, jak zobrazují různí badatelé a zvláště 
Schaffer a Studnička u nižších obratlovců, vyžaduje nahromadění měchýř- 
kovitých buněk s pouzdry ve velkých skupinách a okrscích, kdežto zde 
převládá rozptýlení buněk ve hmotě mezibuněčné. Ostatně myslím, že 
na jméně tak nezáleží jako na vystižení charakteru té tkáně. 
Na základě uvedeného soudím, že není třeba u člověka rozeznávati 
nový druh tkáně podpůrné neb pojivové mezi vazivem a chrupavkou 
a že stačí míti vědomí o četných stupních přechodních mezi oběma 
skupinami. 
XXXVIII. 
