u 
kterých byl stanoven lom světelný u koloidních a metakoloidních vodna- 
tých křemičitanů hlinitých (alumokřemičitých kyselin V. I. Vernad- 
ského), nerozložitelných v kyselině solné a již tím odlišných od allo- 
fanu: pro halloysit, jenž se pokládá za vyšší hydrát kaolinitu, našel 
J. Šplíchalve svém důležitém příspěvku k poznání těchto hmot 20 ) 
exponenty lomu 1-54 při obsahu vody 23 08% (Angleur u Liěge) a 1-57 
při 17-77% (Radzionkow v Horním Slezsku); pro montmorillonit (hydrát 
pyrofyllitu) jen 1-50; E. S. Larsen ve svém souborném díle o optickém 
určování nerostů 21 ) udává jen 1-47 pro halloysit o 25% H 2 0, 1-52 pro 
jiný vzorek bez určení vody, 1-555 pro halloysit vysušený zahřátím na 60° 
nebo dlouhým ležením na vzduchu, pro montmorillonit 1-548 (isotropní) 
a 1-56 (krystalický) rovněž bez chemických dat. 
Po zahřátí v koncentrované kyselině sírové zbývá jen bílá, v mikro¬ 
skopu čirá amorfní kyselina křemičitá o exponentu lomu = 1-46, jež se 
beze zbytku rozpouští v horkém roztoku KOH a zůstavuje jen několik 
zrníček přimíšeného křemene. 
Mineralogický ústav Karlovy university. 
20 ) J. Š plic hal, Příspěvek k poznání koloidních jílů,, Zemědělský Archiv 
1919, 413-431. 
21 ) E. S. L a r s e n, The microscopic determination of the nonopaque mi- 
nerals, Bulletin of the U. S. Geological Survey No. 679, Washington 1921. 
III. 
