8 
monoklinickému destinezitu, který první popsal G. César o. 26 ) Materiál 
Veselého analysy destinezitu z Chvaletic jsou světle žlutošedé hlízy, 
až 2 dm v průměru i nad to měřící, měkčí mastku, které pod mikroskopem 
se jeví co velmi jemnozrnný aggregát, složený ze šupinkovitých krystalků. 
Velikost jejich se pohybuje mezi 0-01 —0-03 mm. Svým obrysem upomínají 
na sádrovec (C e s á r o v práci citované je přímo uvádí ve vztahy krystalo¬ 
grafické) a pokud jsou v jednom směru protaženy, jeví vesměs posit. ráz 
délky. Zhášení šikmé pod různým úhlem. Dvoj lom jest značný, i při tak 
nepatrných rozměrech některé šupinky jeví až červeně oranžovou barvu 
interferenční I. řádu. S tím ve shodě jest rozdíl v lámavosti světelné pro 
dva směry, v této ploše [(010) podle Césara] ležící, který stanoven 
na 0-0278. Obrysy šupinek zmizejí v jedné posici zhášení, je-li lámavost svě¬ 
telná tekutiny, je uzavírající, rovna 1-6658, v posici druhé 1-6380. 
Tak zv. diadochit kompaktních mass litošických jest směsí desti¬ 
nezitu s delvauxitem. Při mikroskopickém studiu hlízek, z nichž byl vzat 
materiál k analyse, záhy poznáme, že uprostřed takové konkrece převládá 
amorfní delvauxit, čím blíže k povrchu, tím hojnější jsou šupinky desti- 
nezitové. Krystalisace postupuje tedy od povrchu do středu. 
Poměr delvauxitu k destinezitu. Delvaux a Dumont uveřejnili 
r. 1838 a 1839 první analysy delvauxitu. Od té doby v literatuře popsána 
celá řada t. zv. delvauxitů, ale žádný z nich původnímu delvauxitu neodpo¬ 
vídá — většinou jsou to bořickyty resp. fouchérity. C h u r c h v Ch. News 
r. 1864 upozornil, že delvauxit jest ,,a wet dufrenite", a tento fakt zdůraznil 
v novější době Cornuý) podle něhož delvauxit jest homoisochemitem 
krystalovaného dufrenitu a obsahuje tedy Fe 2 0 3 : P 2 0 5 v poměru 2:1. 
A skutečně Veselého analysa delvauxitu dává tento poměr. 
Přítomnost malého množství Ca nepadá na váhu, poněvadž jest 
hlavně obsaženo v nerozp. zbytku, který podle procenta Si0 2 jest dosti 
značný. A nejen čistý delvauxit, i směs delvauxitu s destinezitem (t. zv. 
diadochit z Litošic) dává tento poměr, když odečetli jsme z analysy množství 
Fe 2 0 3 a P 2 0 5 , jež odpovídá nalezenému množství S0 3 při poměru desti- 
nezitovém. C o r n u vyslovil domněnku o genetické souvislosti mezi del¬ 
vauxitem a destinezitem — jeho názor naším studiem na fosfátech chvale- 
ticko-litošických jest podepřen a odůvodněn. Koloidální fosforečnan 
železitý (delvauxit) vydán jest účinkům H 2 S0 4 , která se zde stále tvoří 
kyzovým větráním, a tak vzniká destinezit. Tato naše interpretace jest 
právě opačná názoru Césarovu, který považuje delvauxit za rozložený 
destinezit na základě svých pokusů, při nichž prý nalezl, že všechna H 2 S0 4 
dá se nahraditi vodou. Jeho nález však v novější době nebyl potvrzen 
26 ) G. Cesáro: Étude chimique et cristallographique la Destinezite (Dia- 
dochite de Visé). Bull. de la Soc. min. de France VIII., 1885, Mémoires, p. 183. Ref. 
Neues Jahrbuch fiir Min. etc. 1887, I., str. 412. 
27 ) F. Cornu: Die Bedeutung der Hydrogele im Mineralreich, Kolloidzeit- 
schrift 1909 (IV.), str. 15 a násl. 
X. 
