4 
Podloží písčitých vápenců nummulitových budují čisté krasové vá¬ 
pence alveolinové, nej častěji pěkně narůžovělé, někdy poněkud žlutavé. 
Tu a tam se v nich vyskytne i nummulit velikých rozměrů, jací jsou vý¬ 
znační pro vápence nummulitové, což i podle zkušeností z jiných míst 
svědčí, že jde o horizonty vyšší, blízké přechodu; vzhledem k nepřetržité 
sedimentaci je přechod pochopitelný. 
Alveolinové vápence jsou nej starším stupněm eocenním. Pro všechen 
tamější kraj je pravidlem, že — vyjma vrstvy některých pískovců a slínů 
— je eocén vždy přeplněn na první pohled viditelnými nummulity či 
alveolinami, po^ případě jinými makroskopickými foraminiférami. Jejich 
nálezem je nezvratitelne dokázán výskyt (středního) eocenu na Prviči 
v místech, mapovaných a považovaných dosud za příslušné k svrchní 
křídě. 
Avšak ani podklad útvaru eocenního není ze spodních radistových 
vápenců, nýbrž z vápenců svrchnorudistových. Barvou a vlastnostmi 
krasovými upomínají na vápence alveolinové, od nichž jsou odděleny 
nápadnou linií tektonickou. Vápence tyto. i když jsou úplně na první 
pohled podobny alveolinovým, liší se vždy nepřítomností nummulitů, 
kterýžto negativní znak v těchto místech úplně dostačí; nálezy radistů 
jsou ovšem významné, leč místy nehojné. V polohách stratigraficky nižších 
(geograficky zde vyšších) mají vápence barvu čistě bílou. 
Že jde skutečně o svrchní vápence hippuritové, soudím z důvodů 
různých, především z toho, že petrograficky jsou totožný s bezpečně 
zjištěnými vrstvami na Krku, dále že všude, kde jsem mohl sledovati 
tyto poměry, spočívaly vrstvy alveolinové na svrchních vápencích radi¬ 
stových, nikdy na spodních. K tomu by bylo třeba dislokace ještě mnohem 
větší než se vyskytují v těchto místech. Přes to, že palaeontologicky stáří 
svrchnorudistové pro přímé podloží tamějšího eocenu jsem nemohl do- 
kázati, nemůže o něm býti pochyby. 
A konečně potvrzují názor ten brekčie, které jsem nalezl výše a 
které jsou obvykle vyvinuty na rozhraní obou radistových oddělení. 
Sledování profilu přímo stává se dále obtížným pro naprostou nepří- 
stupnost strmých skal. Částečně je možno (nechceme-li použiti provazu), 
použij eme-li průlomů, působených četnými zlomy příčnými a to obou 
systémů mnou popsaných (h éy 2 a h 2). K jihu je možno další sledování 
jen velmi obtížně, ale vzhledem k pravidelnému průběhu a tomu, že jak 
patrno přecházejí za krátko pod hladinu mořskou, dostačí jistě pozoro¬ 
vání ve směru severozápadním. 
S počátku jdeme stále po vrstvách, rovnoběžně s břehem, až k vý¬ 
běžku P ta Samotorec, kde se pobřeží otáčí k severu, šikmo napříč vrstev. 
Odtud dále přes P ta grossa směrem k zátoce V. Dubac projdeme tyto 
vrstvy za sebou tak, jak ukázal kolmý profil u Gnivice; přesná hranice 
je těžko zjistitelná pro suť kamení, hlavně úlomků krasových vápenců 
křídových. 
XXXIII. 
