13 
kterýž jsme si (podobně jako též ^-brom-benzol-azo-p-naftol) za účelem 
srovnání připravili z příslušného aminu (2-4-dibromanilinu) diazotací 
a kopulací s p-naftolem. Jak barvířské vlastnosti, tak i absorpční spektrum 
naší sloučeniny souhlasily úplně s 2-4-dibrom-azo-(3-natolem. Od mono- 
brom-azo-p-naftolu lišilo se absorpčním spektrem v H 2 S0 4 , nerozpustností 
v alkoholu, i svojí barvou (jest méně ohnivé než monobrombarvivo). 
Dokázáno tudíž, že se při bromaci acetonfenylhydrazonu vskutku 
tvoří diazoniumbromid (v jádře dvakráte brómovaný), jak jsme před¬ 
vídali z práce Chattawayovy, z čehož vyplývá též nemožnost, aby se 
tvořil tribromfenylhydrazin, neboť hydrazinová skupina se silným účinkem 
bromu trvale přeměňuje. 
Co zde dosud bylo pověděno o účinku bromu na acetonfenvJhydrazin, 
můžeme shrnouti v toto schéma mechanismu reakčního: 
C 6 H 5 NH . N = C (CH 3 ) 2 —> BrC 6 H 4 NH . N = C (CH 3 ) 2 — 
/\ 
H Br 
—> BrC 6 H 4 NH . NH 2 . HBr 
I 
y 
BrC 6 H 4 NBr . NH 2 . HBr 
■kr' 
| 2-4-Br 2 C 6 H 3 NH . NH 2 . HBr 
i 2'4-Br 2 C 6 H 3 NBr . NH 2 . HBr 
7 2-4-Br,C 6 H 3 N . Br 
I 
„ HNBr 
2-4-Br 2 C 6 H 3 N . Br 
BrC 6 H 4 NBr 
! 
j HNBr 
BrC„H 4 . N . Bí¬ 
lil 
N 
N 
V obou případech má účinek bromu za následek zrušení skupiny 
hydrazinové. 
R é s u m é. 
1. Diazotací 3'4-dibromanilinu a další redukcí chloridem cínatým 
připravili jsme neznámý dosud 3-4-dibromfenylhydrazin. Popsali jsme 
volnou zásadu, její soli i četné deriváty, zvláště hydrazony. Cukerné 
deriváty hydrazinu toho nehodí se k diagnose cukrů, ježto špatně kry- 
stallují a tudíž nesnadno se čistí. Výjimku činí v tom ohledu jen derivát 
rhamnosy. 
2. Námi připravený 3-4-dibromfenylhydrazin jest naprosto odlišný 
od produktu, jejž Meyer (Lieb. Ann. 272, 215) považoval za 3‘4-dibrom- 
XXXVI. 
