3 
dány ve větším množství látky. Známými methodami získaná sedlina 
olova úplně vyčištěná byla rozpuštěna, olovo sraženo zředěnou kyselinou 
sírovou; fitrát poskytl černý sirník velmi zřetelně radioaktivný, bez ema¬ 
nace. Aktivita jeho nezměnila se ani za půl roku, z čehož můžeme soudit 
na přítomnost RaD resp. jeho produkty rozpadu. Podobně i sedlina obsa¬ 
hující vizmut byla značně aktivnou bez zřetelné emanace, avšak její akti¬ 
vita průběhem 8 měsíců klesla přibližně na polovic, aniž by za 2 léta klesla 
na nulu. Jest zajímavo, že ve druhé skupině analytické po odloučení nej¬ 
větší části wolframu a molybdenu obvyklými methodami pozorován byl 
žlutě růžový sirník, o kterém se zmiňují M. Ogawa, 6 ) A. Škrabal a P. 
Artmann 7 ) a jiní, kteří jej pokládají za sirník dosud neznámého prvku. 
Připravil jsem relativně velké množství tohoto sirníku a podrobil pečlivé 
analysi. Jevil identické vlastnosti, jak je zvláště A. Škrabal a P. Artmann 
popisují a nalezl jsem, že vedle značného množství síry sestává hlavně ze 
seníku mědnatého, vedle malých množství sirníků cínu a wolframu; pří¬ 
tomnost nějakého neznámého prvku nemohla býti dokázána. Jest to nor- 
málná a dávno známá vlastnost sirníku CuS, že tvoří rozpustné, komplexní 
sloučeniny s polysulfidem ammonatým a tím jistá část mědi přechází při 
obyčejné analysi do druhé skupiny. Viz o tom hlavně práci: H. Biltz a 
P. Herms. 8 ) Není vyloučeno, že snad přítomností jistých množství sirníků 
cínu a wolframu tvoření se komplexních sloučenin mědi jest podporováno. 
Můžeme tedy říci, že jak v případě Ogawově, tak i Škrabal-Artmannově 
nejedná se o nový prvek. 
Jak jsem řekl výše, užívá J. R. Meyer (1. c. 2) kyseliny fluokřemičité 
ku srážení scandia. z roztoků mírně kyselých a to za varu. Meyer praví, že 
srážení scanďa za těchto okolností jest kvantitativné; přesvědčil jsem se, 
že tomu skutečně tak jest, avšak methoda tato má některé nepříjemné 
vlastnosti, pro které se dle mých zkušeností ku přípravě sloučenin scandia 
ve velkém množství nehodí. Sedlina jest tak průsvitnou, že jest v silně 
zabarveném roztoku skoro neviditelnou, jest velmi voluminésní, gelati- 
nósní, adsorbuje snadno v roztoku přítomné cizí látky, lze ji jen obtížně 
promýt, jest velmi zřetelně rozpustnou i ve zředěné kyselině solné. Názor 
Meyerův, že tato sedlina sestává z fluoridu scandia, nemohu potvrditi; dle 
mých zkušeností jest to sdikofluorid a to z následujících důvodů: 1. ta¬ 
vením s NaOH a vyluhováním získaná tekutina obsahuje ionty Si F f /' ve 
značné koncentraci. 2. Rozklad této sedliny koncentrovanou kyselinou 
sírovou neprobíhá za tepla tak hladce, jak uvádí Meyer, nýbrž vylučují 
se značná množství kyseliny křemičité v hydratické formě. 3. Vzhled 
a vlastnosti této sedliny jsou zcela jiné, než čistého fluoridu scandia, neboť 
ku příkladu nerozpouští se úplně v nasyceném roztoku uhličitanu ammona- 
tého, tak jako fluorid čistý. Celkem mohu říci, že vlastnosti fluosilikátu 
8 ) M. Ogawa: Chemical News 1908, 249, 261. 
') A. Škrabal a P. Artmann: Chemiker-Zeitung 1909, 143. 
8 ) H. Biltz a P. Herms: Berichtc der d. Ch. Gesellschaft 40 974, 1907. 
1* 
XV. 
