4 
nesnadno rozpustné pozvolněji. Ku podivu jsou ale mezi sloučeninami, 
které lehce do buněk mohou vnikati a jsou současně v lipoidech snadno 
rozpustné právě nej známější narkotika, ethylalkohol, ethef, chloroform 
(do jisté míry lze čítati mezi indifferentní narkotika také chloralhydrát.). 
Intensita účinku narkotik jest vůbec dle Overtona & Meyera určo¬ 
vána měrou, jakou se rozpouštějí více v lipoidech než ve vodě, t. j. tak zv. 
lipoidy 
rozdělným koěfficientem (Teilungskoěfficient):-: Cím vyšší jest 
voda 
tento koěfficient, tím menší má hodnotu mezná koncentrace, ve které 
může býti látka v okolí buňky přítomna, aby mohla narkotisovati, tím 
větší jest tedy její narkotická schopnost. Jest pak podmíněn narkotický 
účinek fysikálním pochodem, rozpuštěním narkotika v buněčných lipoidech, 
narkosa nastupuje tenkráte, když lipoidy buněčné byly narkotisující 
látku až k jisté molekulární koncentraci absorbovaly, čili jinak řečeno, 
když se byly lipoidy určitým počtem molekul narkotika nasytily. Velmi 
četnými pokusy byl dokázán parallelismus mezi narkotickou silou látky 
a ,,rozdělným koěfficientem'zvláště eklatantní byly pokusy H. Meye- 
rovy o vztahu kvocientu k různým temperaturám (srov. Hober III., 
pag. 215, 4 ) dále Meyer & Gottlieb 1911, pag. 93 seq.). * 2 ) 
Rozpuštěné narkotikum rozptýlí se po moku intercellulárním (u zvířat) 
a po buňkách. Jestliže jeho koncentrace v intercellulární tekutině klesne, 
vydiffunduje zase z buněk ven, až nastoupí nová rovnováha. Dále nutno 
předpokládati, že musí buňky, jež jsou lipoidy nej bohatší, více narkotika 
v sebe pojímati než jiné a že v nich se musí také první a nej silnější účinek 
narkotik projeviti. Vskutku bylo konstatováno, že při narkose nahro- 
maduje se v mozku daleko větší množství narkotik nežli v krvi; a že 
vlákna nervová a svaly ještě sotva počátky narkosy jeví, když již gangliové 
buňky jsou úplně ochromeny, jest starou zkušeností. 
Jaký jest vlastně mechanismus, jakým narkotika v lipoidy působí, 
nem známo. Jen několik hypothes bylo v tom směru vysloveno. Aby 
vysvětlil některé zjevy, jichž podstatu těžko lze vyložiti růzností rozděl¬ 
ných koěfficientů (na př. různost délky excitačních stadií u různých nar¬ 
kotik a pod.), vykládá Bang (II., pag. 170), 3 4 ) že narkotika neváží se 
fysikálně s lipoidy, nýbrž že s nimi reagují chemicky a sice tak, že po¬ 
vstávají dissociace schopné chemické sloučeniny. Při tom ovšem může se 
uplatniti chemická affinita reagujících látek. 
Verworn a jeho žáci 4 ) vykládají, že jest narkosa jakýmsi akutním 
ú R. Hober, Physikalische Chemie der Zelle und der Gewebe. 1911. 
III. Auflage. 
2 ) H. Meyer & R. Gottlieb, Die experimentelle Pharmakologie. 
II. Auflage 1911. 
3 ) Ivar Bang, Chemie und Biochemie der Lipoide. 1911. 
4 ) Nejnovější přehled Verw.ornových názorů obsahuje populární 
spisek téhož autora Narkose, 1912. 
XX 
