na permeabilitu plasmodermy. Ruku v ruce s tímto směrem badání jde 
pak jiný, velmi důležitý směr fysiologie, jenž snaží se vyzkoumat i fysikální 
i chemickou strukturu povrchu protoplasmatu, jež právě, jak řečeno, 
jest oním činitelem, jenž rozhoduje o vstupu i výstupu látek z buněk. 
Overton činí zodpovědnou za to, zda určité sloučeniny vnikají do 
buněk čili nic, lipoidní povahu plasmodermy. Buňky chovají se co do své 
permeability tak, jakoby byly obaleny nějakou lipoidní membránou. V li- 
poidech rozpustné látky vnikají do nich, v lipoidech nerozpustné nemohou 
a plasmolysují tudíž v hypertonických koncentracích. ,,Výběrná rozpust¬ 
nost' ‘ pokožní vrstvičky plasmatické jest vlastně podmiňována relativní 
rozpustností látek v lipoidech, diosmování určitých látek do buněk 
probíhá tím pozvolněji, čím nižší je hodnota jejich rozdělného koěffi- 
L 
cientu- 
V 
Větám těmto, jichž platnost jest dotvrzována velmi četnými experi¬ 
menty, přisuzována jest indukcí ,,per enumerationem simplicem" velmi 
značná pravděpodobnost. Pro pathologické zjevy, jež jsou narkosou způ¬ 
sobovány, vskutku zdá se býti podkladem přítomnost lipoidů v povrchové 
plasmě; nejsou-li příčinou jich, tož zajisté přispívají k rozšíření, absorbo¬ 
vání narkotika a k podobným processům vydatnou měrou. ,,Tak jakoby 
buňky téměř náhodně a tak říkajíc nešťastně byly užily ku stavbě svých 
blanek lipoidů, tak jakoby nebyly pamatovaly na to, že všechny možné 
v lipoidech rozpustné, pro výměnu jejich látek škodlivé látky mohou se 
dostati do jejich okolí." (Hober, 1. c. pg. 265.) Pro pochody však nor¬ 
mální fysiologie jeví se význam lipoidů značně redukován. Ukázaloť se, 
že celá řada látek jedovatých i nejedovátých vstupuje do protoplasmatu, 
aniž by byla v lipoidech rozpustná a že jsou četné látky, jež přes to, že nejsou 
v nich rozpustný, do buňky mohou permeovati (Ruhland 1908 a j.). 
Sem patří také překvapující faktum, jež zjistil Rufz de Lavison 1 ) 
(1911, pg. 186), že totiž sole těžkých kovů — látky jak známo jedovaté — 
ač jsou rozpustný v albuminu i v lipoidech, ne vnikají vůbec do proto- 
plasmy živé. Musí tudíž plasmoderma býti více nežli pouhou lipoidovou 
membránou, musí v ní býti také materiál protoplasmatický, jenž dovede 
regulovati export a import nejrůznějších látek. Nathanson (1910, pg. 101) 2 ) 
modifikuje tudíž i svoji theorii o mosaikové struktuře pokožní vrstvičky 
plasmatické (cholesterin + protoplasma) a Lepeškin (1910/11) pointuje, 
že živoucí plasmová kožka představuje očividně kolloidální roztok více- 
fásový, jehož již ústředí disperse souvislou fási tvoří různé látky, tak 
molekulárně rozpuštěná voda, proteiny a lipoidy; které látky tvoří dispersní 
fási pokožky plasmatické, o tom Lepeškin se nevyslovuje. Také Czapek 
9 Jean de Rufz de Lavison, Recherches sur la pénétration des 
sels dans le protoplasme et sur la nátuře de leur action toxique. Annales des Sciences 
naturelles, Botanique, IX. Série 1911, T. XIV., pg. 97 seq. 
2 ) Alexander Nathanson, Der Stoffwechsel der Pflanzen 1910. 
XX. 
