13 
bližší údaje obsaženy jsou na př. u Nathansona (1907, 1910), 1 ) Angel- 
steina (1910) 2 ) a Kniepa (1912). 3 ) Jen tolik budiž zde uvedeno: Při¬ 
rozené vody, tedy i voda z vodovodu, s níž obyčejně assimilační pokusy se 
konávají, chovají hojně bikarbonátů, obyčejně calciumbikarbonátu. Pokusy 
s destillovanou vodou s přídavkem KHCO s anebo ještě lépe NaHC0 3 
ukázaly, že rostliny mohou na útraty bikarbonátů assimilovati výborně, 
v roztocích monokarbonátových však velice slabě, třebaže byly vzaty 
k pokusům roztoky s absolutně stejným množstvím uhličité. Poněvadž 
množství jednomocných iontů kyseliny uhličité je v obou případech velmi 
nepatrné a prakticky nepadá na váhu (Nathanson 1910, pg. 166), musí 
býti effekt přičítán jiným faktorům. Roztoky druhé vyznačují se značně 
vysokým množstvím OPT-iontů, jež by snad mohly škodlivě působiti na 
assimilaci. Pokusy Nathansonovy s rostlinami, jež chovaly něco uhličité 
nahromaděné v zásobě v intercellulárních prostorách, ukázaly však, že tomu 
tak není. Spíše přítomná v karbonátových roztocích uhličitá téměř vý¬ 
hradně ve formě iontů není s to udržeti assimilaci, kdežto v bikarbonátových 
nachází se značný díl uhličité ve způsobě volně rozpuštěném, v jakémž 
stavu látka tato jest assimilovatelná. Naproti tomu vykládá Angelstein 
(1. c.), že rostliny assimilovaly v roztocích calciumbikarbonátu daleko 
intensivněji, nežli v destillované vodě o téže tensi uhličité; dokonce 
vzrůstalá v roztocích o stejném napětí C0 2 assimilace se stoupajícím 
obsahem bikarbonátů, takže dle Angelsteina vodní rostliny bikarbonáty 
mohou přímo zpracovávati. Ve směsi karbonát-bikarbonát dostavuje se 
ovšem vzájemné vyrovnávání tense, jsou-li pak roztoky uhličitanů vy¬ 
staveny volně na vzduchu, přechází v ně, resp. uniká z bikarbonátů C0 2 
tak dlouho, dokud nenastane rovnováha. 
Třebaže tyto poměry do podrobná ještě nejsou objasněny, podávají 
se již z uvedeného důležité kautely, jichž nutno šetřit i při užívání vody 
z vodovodu k pokusům assimilačním. Musí býti odstálá, co do tense 
uhličité „vyrovnaná", a sice co možno ve všech dávkách, jichž se užívá, 
stejně; nesmí se tedy užívati při jednom pokuse vody starší než při jiném. 
Také nesmí býti příliš stará, jelikož by se bikarbonáty změnily v karbonáty. 
Jinak mohly by rostliny vykazovati assimilační effekty, jichžto různost 
byla by přisuzována eventuelně experimentálnímu zasažení, de facto 
však byvši způsobována různým množstvím assimilovatelné uhličité. 
Mimo to však ještě jiné momenty padají zde na váhu. Assimilace 
posuzuje se dle množství bublin, jež jsou vylučovány z rány nějaké, oby- 
9 A. Nathanson, Úber die Bedingungen der Kohlensáureassimilation 
in natíirlichen Gewássern. (Ber. der K. S. Gesellschaft der Wissenschaften Bd. 59, 
1907). Týž Der Stoffwechsel der Pflanzen 1910. 
2 ) Udo Angelstein, Untersuchungen uber die Assimilation submerer 
Wasserpflanzen (Beitráge zur Biologie der Pflanzen 1910). 
3 ) H. K n i e p, Photosynthese. (Handwórterbuch der Naturwissenschaften 
1912, pg. 781 seq.). 
XX. 
