26 
líku povrchem jen málo. Jinaké jsou však poměry v rostlinách intaktních. 
Vnitřní tlak dostupuje u těchto značné výše. Poněvadž pak jest dle zá¬ 
kona Henry-ho množství plynu, jenž se rozpustí v nějaké tekutině, 
úměrné tlaku, pod nímž se děje absorpce jeho, stoupá se zvýšením tlaku 
ve vnitru rostliny též rozpustnost kyslíku. Tím ale dosáhne též difusní 
spád (Diffusionsgefall) ku okolní vodě vyšší hodnoty, takže posléze kyslík 
diffunduje právě tak rychle povrchem rostliny, jak jest odštěpován v jejím 
nitru (Angelstein, pg. 25 seq.). Dle toho lze také ocekávati, že i poraněné 
rostliny lze změnou absolutní hodnoty spádu příměti k tomu, aby vy¬ 
lučovaly kyslík povrchem svým, resp. aby přestaly vylučovati plyn tento 
ve způsobě bublinek. Lze toho dosáhnouti na př. tím, že sníží se tense 
i množství kyslíku v mediu, jež rostliny obklopuje. Angelstein (1. c. 
pg. 30) nechal trčeti assimilující naříznuté Elodey částečně (vegetačním 
vrcholem) z vody: počet bublin vylučovaných se zmenšil až se úplně 
zastavil. Zkrápěl-li ale trčící z vody části vodou kyslík obsahující, zvětšil 
se opět. Totéž se stalo, jestliže trčely rostliny pokusné do atmosféry z čis¬ 
tého kyslíku sestávající místo do pouhého vzduchu. Také obohacení 
vzduchové atmosféry kyslíkem zvýšilo, resp. zavedlo přerušené vylučování 
bublin. Ve všech těchto případech přerušeno bylo očividně vylučování 
bublin tím, že rostliny jaly se kyslík vypouštěti celým epidermem. 
Převedeno na naše případy působení hydrochinonu a pyrogallátu 
ukazuje možnost, že obadva tyto redukční prostředky mohly působiti 
tak, že ani do rostlin ve značnější míře nemusily vniknouti. Potřebovaly 
jenom zoxydovati se na útraty kyslíka odstálé vody (hydrochinon na chinon, 
pyrogallová na purpurgallin), resp. odníti veškerý kyslík anebo aspoň 
značnou část jeho vodě této ku své oxydaci. Tím způsobem zmizel by 
,,přetlakový" kyslíkový faktor vody, spád obrátil by se ve směr k vodě 
a mohlo by nastati vylučování povrchem. Takovémuto výkladu zdají se 
nasvědčovati pokusy, jež provedeny byly s vodou, která chovala zoxydováný 
již pyrogallát. Zoxydování toho mohlo se státi jen na útraty nahromadě¬ 
ného v odstálé vodě kyslíku a následkem ochuzení vody na kyslík resp. 
odstraněním tohoto plynu mohl se dostaviti spád ku vodě a tím přerušeni 
ve vylučování bublin. Po přenešení do původního roztoku dalo se očeká- 
vati, že v brzku nadejde vylučování bublin v původním tempu, jelikož 
fysikální podmínky původní assimilace byly realisovány. Jest tedy otázka, 
zda působení zmíněných redukčních látek bylo vskutku a toliko fysikální. 
Při tom nesmí býti ovšem zapomínáno toho, že také fysikální povaha 
intercellulárních prostor (velký povrch) mohla by zde padati na váhu. 
Přesné kvantitativní sledování průběhu oxydace fenolů na základě kys¬ 
líku odstálé vody stěží ovšem by bylo proveditelné, vzpomeneme-li fakta, 
s jakou rychlostí oxydují se také kyslíkem vzdušným. 
I byl učiněn pokus s hydrochinonovým roztokem, do něhož byl 
po 4 minuty vháněn kyslík z bomby (nádoba obsahovala 300 ccm odstálé 
vody z vodovodu). 
XX 
