58 
nýbrž jest jakýmsi apparátem k transformování zářivé energie v energii 
chemickou. 
Naproti tomu značí zajisté zcela jinaké kladení otázky, jestliže 
bychom uvažovali o tom, zda působení jedu na rostliny nést ot ožnu je se 
s jeho účinkem na katalásy. Neboť právě neobyčejně silným jedem kata- 
lásovým prohlašováno jest cyankalium (srov. Euler 1910, 85), a bylo by 
možno se domnívati, že také při fotosynthetické assimilaci hrají tyto látky 
jakousi úlohu (při diskusi konečné bude zevrubněji tato otázka probrána). 
Základem k pokusům, jež eruovaly příčiny chování se cyankalia 
k organickým látkám, byl známý zjev Bredigův, jejž vysvětlují Kas tle 
& Loevenhart (srov. Loeb, 1906, pg. 54 seq.) *) tím způsobem, že 
cyanovodík vchází s platinou v nerozpustnou sloučeninu. Ty látky totiž, 
které — jako platina — urychlují rozklad kysličníku vodičitého, spojují se 
dle těchto autorů nejprve s H 2 0 2 , povstávají addiční produkty, jako na př.: 
Ba0 2 . H 2 0 2 , K 2 0 2 , . 2 . H 2 0 2 atd., kteréžto sloučeniny rozpadávají se 
rychle v molekulárný kyslík, vodu a katalysátor (na př. Pt.). Jestliže ale 
CNH utvoří s Pt nerozpustnou sloučeninu, jest tím zabráněno tomu, aby 
vznikl onen předběžný addiční produkt, jenž má se rychle rozpadnouti. 
Tu okolnost, že stačí zcela nepatrné množství jedu, aby učinilo tak velké 
kvantum katalysátoru nezpůsobilým k reakci, vysvětlují autoři tím, že 
potřebuje ,,negativní katalysátor" utvořiti v těchto případech toliko zcela 
tenký nerozpustný povlak na povrchu kovových částeček. Tento názor 
svůj zkoušeli jmenovaní autoři na účinku, jejž projevuje stříbro a thallium 
na rozklad H 2 0 2 , jejž totiž obadva tyto kovy urychlují. Kdežto ale Ag 
s CNH toliko sloučeninu, jež jest ve vodě nerozpustná, tvoří, jest obdobná 
sloučenina thallia rozpustnou. A vskutku se ukázalo, že CNH rozklad 
vodičitého stříbrem zdržuje, kdežto na Th podobného účinku nemá. O tvo¬ 
ření podobného nerozpustného povlaku ná částečkách kovových jedná se 
také dle Kastle & Loevenharta při zdržování platinové katalysy 
kysličníku vodičitého kyselinou cyanovodíkovou. 
Co se pak týče působení cyanovodíku na katalásové processy z říše 
organické, nejznámějším jest v tomto směru pokus Buchnerův (1903, 
pg. 76) * 2 ) se šťávou z kvasnic. Přidá-li se k 1 dílu této 10 dílů vody a šest 
dílů desetiprocentního H 2 0 2 , dostaví se okamžitě pod vlivem enzymu 
šťávového bouřlivý vývoj kyslíku, až tekutina z eprouvetty překypí. 
Přidá-li se naproti tomu ke šťávě takovéto před hydroperoxydem ještě 
CNH (na př. 1 díl šťávy, 8 dílů H 2 0, 2 díly 2% CNH) a po promísení 6 dílů 
H 2 0 2 , nedostaví se vůbec vývoj plynu. Vypudí-li se ale kyselina delším 
proháněním vzduchu šťávou, vrátí se opět dřívější působivost šťávy oproti 
peroxydu. Buchner přijímá existenci volného addicionelního sloučenství 
h Jacques Loeb, Vorlesungen uber die Dynamik der Lebenserscheinun- 
gen, 1906. 
2 ) Eduard & Hans Buchner, Die Zymesegáhrung, 1903. 
XX. 
