6 
doby s roztokem anthokyanu zelené listy a srovnáváním s listy na bílém} 
světle shledal, že intensita assimilace je o něco menší v onom červeném] 
anthokyanovém světle. Avšak onen úbytek je dle něho nepatrný. Předně 
roztok anthokyanu v buňkách je značně zředěný; někdy zbarveny bvvají 
jen buňky epidermální a k tomu ještě ani ty ne všechny. Pak ty paprsky, 
jež jsou anthokyanem absorbovány, nehrají v assimilaci úlohu největší! 
Griffon sám tedy praví: „II n’est donc pas impossible que, dans la 
feuille elle-méme 1 action nuisible de Panthocyanine sur Passimilation 
soit négligeable". Při malých intensitách světelných, dle Plestera, má! 
toto částečné zadržování paprsků přece jakýsi vliv na assimilaci v její! 
neprospěch; při větších intensitách rozdílů nepozorujeme, při velmi velkých ' 
trpí červené listy daleko méně, než zelené. Podobně shledáno bylo u Ri- j 
dnu. Tedy anthokyan poskytuje rostlině skutečně jakýsi „Lichtschirm" 
ve smyslu Kernerově. 
Griffon a Combes zkoušeli přímo na rostlinách vliv anthokyanu I 
na assimilaci a sice vždy na varietách červených i zelených. U některých 
byla energie assimilační značně menší. Na př. u Prunus Pissardi klesá j 
tato až na J / 4 assimilační energie zelené Prunus Myrobolana. U Coleusů 
červených klesá na jednu šestinu, ba i sedminu. U jiných zase, na př. ; 
u buku červeného i zeleného byla assimilační intensita téměř stejná. 
Příčina úbytku assimilace nespočívá však v optických vlastnostech antho- 
kyanu, nýbrž v tom, že u červených rostlin bývá mezofyl méně vyvinut 
a hlavně pak v tom, že chloroplasty jsou slaběji zbarveny. Že tomu tak 
jest, o tom možno se snadno přesvědčiti tím, že listy usmrtíme a anthokyan i 
extrahujeme vodou. U Achyrantesú jsem rozdílu v zeleném zabarvení i 
u rostlin červených a zelených nepozoroval. Ale za to u Coleusů je rozdíl 
patrný, zvláště u těch, jež jsou zbarveny červeně jen v prostředku, majíce 
okraje zelené. Tento zjev sám, že totiž vyskytnutí anthokyanu bývá do- ! 
provázeno úbytkem chlorofylu, spolehlivě vysvětlen není. Ať je tomu již 
s intensitou assimilace jakkoliv, jisto je, že rostliny červené stejně dobře ! 
rostou jako zelene, ba mnohdy bývají ještě větší. U buku červeného, jenž ; 
roste dobře v Holandsku a tvoří tam statné stromy, to arciť není nápadné, ' 
ale za to u červených Coleusů, jež assimilují 6 až Tlcrát méně než zelené. ! 
Zde dosud není jasného vysvětlení. Listy červenající na jaře assimilují 
slaběji oproti těm, jež zůstaly zelenými, rozumí se, u téhož rodu. Tak 
je tomu na př. u dubu a pivoňky. Příčinou je zase méně vyvinutý chlorofyl. 
Do rámce mého pojednání bylo by třeba zmíniti se o anthokyanu 
po stránce systematické, o čemž dosud v literatuře není zmínky. Tím 
ovšem nemíním výčet rostlin, v nichž se červené barvivo tvoří. O tom 
je důkladná švédská práce od Gertze: „Studier ofver Anthokyan" 
(Lund 1906). Z ní vidíme, že rostlin, jež za jistých okolností Červenají, 
je veliké množství. Z tajnosnubných jsou to některé kapradiny, přesličky 
i plavuně, z nahosemenných některé Cycadeae, Gnetacae i Abietinae, a mezi 
kiytosemennými není snad čeledi a rodu, v němž by některý zástupce 
XXXVIII. 
