— 71 — 
drede at ha spillet en større rolle end nn. Antar man at 
den ogsaa i Norge i tidligere aarhundreder har været mere 
utbredt som ugræsplante end i vor tid, 1 ) ligger det nær at 
tænke sig at husdyrene, kanske aller helst sauene, engang 
kan ha bragt den med sig op i urerne; dens smaaaks med 
sine lange ru snerp maa ha let for at fæste sig i ulden. Mens 
den i Sogn fleresteds har holdt sig til vor tid paa gaardenes 
torvtækte hustak, synes den i Hardanger nu at være helt for- 
svundet nede i bygden. Paa hustakene har den kunnet holde 
sig længe, da den modner sine frugter tidlig paa forsomme¬ 
ren, før tørken for alvor pleier at sætte ind. Men ogsaa her 
kan den gaa tilgrunde i særlig slemme tørkesomre; saaledes 
omtaler G. W a h 1 e n b e r g at den paa hustakene i Upsala- 
trakten i stor utstrækning blev ødelagt ved den sterke tørke 
sommeren 1818. 
En nogenlunde tilsvarende forklaring skulde jeg ville 
foreslaa for forekomsten i en del urer paa Vestlandet av den 
enaarige skjermplante hundepersillen (Aethusa Cynapium). 
Denne giftige ugræsplante har i Norge i nutiden en noksaa 
vidtstrakt utbredelse i den sydlige del av landet, likesom 
ogsaa i Sverige og Danmark og størsteparten av Europa for¬ 
øvrig. Men mens den overalt ellers i Skandinavien synes at 
være strengt bundet til kultur jord (især haver, gater, ballast- 
pladser, oplagstomter o. 1.), er den i det vestlige Norge flere 
steder fundet tilsynelatende helt vildtvoksende oppe i urerne. 
Av steder hvor den optrær paa denne maate kan nævnes: 
urerne ved Sloke i Skaanevik, Søndhordland (J. Holmboe): 
urerne paa Øvrehus i Ænes, Søndhordland (S. K. S e 11 a n d); 
urerne ved Steinstø i Øistesø og under Joberget i Granvin, 
Hardanger (S. K. Seiland); urer i Balestrand, Sogn, i tem¬ 
melig stor mængde (H. Sverdrup); urerne ved Ylvisaker 
i Sogndal, Sogn (Axel Blytt); en ur ved Kvalvik paa 
Askroven i Kinn, Søndfjord (Ove Dahl). Først et godt 
stykke nede i Mellemeuropa træffer vi hundepersillen som 
1 ) Ogsaa for Norge er den angit av et par forfattere fra det 
18de aarhundrede, nemlig Wilse og Gunnerus, men disse 
angivelser er neppe at stole paa; ialfald har Gunnerus, ifl. M. N. 
Blytt, forvekslet planten med en anden art av samme slegt. 
