— 83 — 
hvad allerede de ældste Spitsbergensfarere vet at berette om 
og er et vigtig næringsmiddel for Grønlandshvalen og de 
andre bardehvaler samt for adskillige sjøfugler. 
Ved Spitsbergen forekommer fire appendicularier. Den 
største øg mest utbredte av disse er Oikopleura vanhoffeni , 
som er en utpræget koldtvandsform. Den er flere centimeter 
stor, gulbrun av farve med bred rødsømmet aarehale. Fritel- 
laria borealis , som ogsaa er kjendt fra vor kyst, er likeledes 
meget talrik ved Spitsbergen. Den optrær i to former, den 
ene er knyttet til de kolde polarstrømmer, den anden til æqua- 
torialstrømmene. Den interessanteste av Spitsbergens appen¬ 
dicularier er imidlertid Oikopleura parva , som av Ro m e r og 
Schaudinn blev funden over det store polardyp nord for 
Spitsbergen i et dyp av 850—200 m. Den er nemlig en egte 
varmvandsform, som har sin hovedutbredelse i de æquatoriale 
dele av Atlanterhavet, Floridastrømmen, Sargassohavet, Nord- 
ostpassaten o. s. v. Under de nordlige breddegrader kj endes 
den foruten fra Spitsbergen kun fra Irmingerhavet. 
Jeg kan ikke avslutte denne oversigt over Spitsbergens 
plankton uten at omtale en eiendommelighet ved det. Gjør 
man et planktontræk i vore fjorder eller ved vør kyst, vil man 
faa talrike larver av de i fjordene eller ved kysten levende 
dyr; ikke saa ved Spitsbergen eller i de arktiske farvande. 
Et planktontræk i disse egne vil være fattig paa larver av 
de paa havbunden levende dyr. Grunden til denne eiendom¬ 
melighet er at en hel del arktiske dyr utmerker sig med 
yngelpleie, det er saaledes tilfældet med en del aktinier, 
echinodermer og ascidier. 
