— 102 — 
professor, R o s é n, var forhindret av sine mange andre gjøre- 
maal. 
Linné forstod at samle om sig et talrikt og interessert 
auditorium, hans forelæsninger var klare og hadde et praktisk 
tilsnit, idet han ofte tilpasset den medicinske videnskajps lærer 
paa det praktiske liv. Især var hans forelæsninger om diæte- 
tik meget besøkte, da han saaledes 1760 for 5te gang fore- 
læste herom, hadde han ikke mindre end 239 indskrevne til¬ 
hørere. Man kan derfor forstaa, at han har hat en voldsomt 
stor indflydelse paa lægevidenskapens videre utvikling i 
Sverige. 
Linné var i hoi grad vaaken for nye tanker og søkte at 
føre dem videre. Da han saaledes fik høre, at hans ven Sau- 
v a g e hadde behandlet visse sygdommer med elektricitet, skri¬ 
ver han til ham i brev av 22de august 1749: »Det Ni skrifven 
om elektrisationen, ar i hog grad markvardigt. Ånnu har icke 
någon hos oss borjat anvanda den, men jag skall med det 
forstå dar med anstalla forsbk.« 
Endog om husdyrenes sygdommer har Linné skrevet 
flere opsatser og avhandlinger og det var paa Linn é’s op- 
fordring at Petter Hernquist, grundlæggeren av Sve¬ 
riges veterinærvæsen, kastet sig over dette studium. 
L i n n e’s opfatning av sygdommene og hans systemati¬ 
sering av dem stemmer naturligvis ikke synderlig med nu- 
tidens paa dypere kundskap byggede anskuelser, men i en 
henseende var han langt frem for sin tid, nemlig hans hypo¬ 
tese om »Exanthemata viva« eller den forestilling, at sniit- 
somme sygdommer fremkaldes av og beror paa indvandring av 
sniaa dyr i det menneskelige legeme, »c o n t a g i u m e x a n i- 
malculis«. Det var nærmest i analogi med de av Lee u- 
wenhoeck ved mikroskopets hjælp opdagede »v e r m i c u 1 i 
spermatick,' at Linné av sine praktiske erfaringer 
og iagttagelser ved sykesengen henførte til denne kategori: 
skab, dysenteri (som Linné kalder »scabies intestinorum 
interna«), kighoste, kopper, meslinger, syfilis og pest; senere 
opførte han ogsaa heriblandt: spedalskhet, tæring og kold- 
febre. 
Han gjør opmerksom paa, at de smitsomme sygdommers 
utbredelse har en paafaldende likhet med den maate, hvorpaa 
