— 121 — 
yderligere stigning. Ute i skjærgaarden er kun en smal brem 
under 30 m. o. h., og raskt stiger det op til 90 m. Hovedgulvet 
har høiden 90—150 m., bare dalsprækker og viker har lavere 
beliggenhet. Ikke faa heier naar en høide av 150—180 m. 
Længst i vest, ikke langt fra Nidelven, rækker et par heier 
op i 200 m. 
Nordenfor dén inderste linje blir heier høiere end 210 m. 
straks almindelige, og 4—5 km. indenfor linjen er denne høide 
regelen, bærende topper av endnu større høider. 
Landet paa vestsiden av elven er høiere end paa østsiden, 
og hvadenten det nu skyldes bergartenes beskaffenhet, ind- 
landsgranitens nærhet eller andre aarsaker: den regelmæssige 
stigning, avbrudt av fordypninger, er borte. Men langs kysten 
har man igjen det samme indtryk eftersom man bevæger sig 
fra stripe til stripe: Landet hæver sig vestover fra Høivaag. 
Om man nu i overensstemmelse med den raadende opfat- 
ning vil gi isen æren for at ha gravet ut disse vand, saa staar 
der tilbake at gjøre rede for hvorfor disse da er ordnet i ræk¬ 
ker lodret paa den retning langs hvilken isen har glidd. Dia- 
basganger og rivningsbreccier gir yderligere fingerpek om, at 
linjerne ogsaa i dette tilfælde er av ældre dato. 
Andre tjern lar sig gruppere i linjer parallel elvens ret¬ 
ning, men disses antal er ringe. 
Av det foran utviklede fremgaar, at der før landets sidste 
større hævning eksisterte gamle svakhetsspalter, foraarsaket 
ved ældre tektoniske uroligheter. Vel har tidenes kræfter 
virket omdannende paa overflaten, men tektoniske linjer har 
sine røtter i dypet, slik at senere tiders erosion atter og atter 
har gjenfundet disse spalter; og at disse nu som før blir de 
styrende drag i egnens relief. En slik anskuelse bør, saavidt 
jeg kan skjønne, kunne forene de Hellandske meninger med 
Kjerulfs »hemmelighedsfulde system av liniers net«. 
