— 131 - 
I begyndelsen av forrige aarhundrede kom en anden ret¬ 
ning frem inden geologien, en retning som fordret mindre tid. 
Det var den saakaldte katastrofe-lære eller katastrofismen, 
fremsat av paleontologen Cuvier. Den gik ut paa at jordens 
fortid var karakterisert ved en række uhyrlige katastrofer, 
hvorved kolossale sedimentmasser var sammen skyllet i en 
fart og samtidig alt liv ødelagt og begravet. Nyt liv, for¬ 
skjellig fra det tidligere eksisterende var saa for hver gang 
blit til gjennem en ny skapelsesakt. 
Saa, omkring 1830, kom L y e 11 s epokegjørende »Prin- 
eiples of Geology«, hvor Huttons ensartethetslære blev optat 
og videre utformet. Katastrofismen var gjennem dette Lyells 
arbeide dødsdømt og de principper, hvorefter alle senere tiders 
geologer har arbeidet, knæsat. Der var motstand i begyndel¬ 
sen, men kjendsgjerningene blev tilslut for overvældende. 
Antagelsen av de lange tidsrum var og blev nødvendig. Og 
nu lot ikke geologene sig stanse av den skranke som var reist 
fra den teologiske verden. Noget senere fik de ogsaa kraftig 
støtte fra biologisk hold, idet Darwins anskuelser om den lang¬ 
somme utvikling — anskuelser som slutter sig nøie til dem som 
var antat av Lamarck allerede ved begyndelsen av aarhundre- 
det — blev fremsat og litt efter litt almindelig anerkjendt. 
Lyell selv forsøkte sig i 60-aarene med absolute tal, idet han 
for hver av de' tolv avdelinger, hvori han inddelte lagrækken 
(deri ikke medregnet kambrium og præ-kambrium), antok, 
væsentlig paa biologisk grundlag, en alder paa 20 1 millioner 
aar, d. v. s. 240 millioner aar ialt. Det er av interesse at se 
hvordan en skarp iagttager og en skarp tænker allerede saa 
langt tilbake i tiden rent instinktmæssig fandt frem til tal som 
er av samme orden som dem man i vore dager ved beregnin- 
ger begynder at kunne sl-aa fast. 
Mens Lyells generation av geologer hadde en helt ube- 
grænset tid til sin raadighet for de geologiske tidsrums længde, 
saa fremkom der noget længer frem i tiden fra fysikerhold 
anskuelser som atter satte en begrænset tidsfrist for jordens 
alder, om end denne tidsfrist var ganske rummelig. Disse 
anskuelser behersket i lang tid fremover opfatningen og satte 
sit præg ogsaa paa de rent geologiske aldersbestemmelser. Det 
var i 1862 at William Thomson, den senere Lord Kei vin, 
