— 169 — 
bortset fra de arter, som direkte er knyttet til havet. Deres 
utbredelse hos os maa altsaa skyldes lokale forhold. — 
Saken kan være iner komplicert end vi nu tænker os, men 
jeg øiner ingen forklaring som er mer naturlig end forhol¬ 
det til vintertemperaturen. 
Det kunde være fristende at indarbeide bestemte 
isotermer paa utbredelseskartene, men det er ønskelig først 
at faa vite noget mer om deres detaljerte utbredelse. 
2. Den sydlige kystflora. 
Herved forstaaes en ganske stor gruppe av tildels meget 
almindelige kystplanter, utbredt fra den svenske 
grænse og rundt kysten. Det er let forstaaelig, at deres 
nordgrænse er litet utpræget. Nogen av dem rækker saavidt 
vi vet ikke længer end til Stat. Herved er dog at merke, at 
kysten av Møre fylke er næsten ukjendt i lichenologisk hen¬ 
seende. En nærmere undersøkelse vil antagelig flytte mange 
nordgrænser op forbi Stat til Hitteren eller til Trondhjems- 
fjorden. — Rent undtagelsesvis rækker enkelte av dem op 
til Salten, men Lofoten stænger deres utbredelse mot nord, 
Lofoten er vernet mot Ishavet. 
Karakteristisk for denne gruppe er det, at den blir 
artsrike re jo længer sydover man kommer i vort 
land — det er altsaa intet særlig vestlandselement. 
Og de arter, som har nogen utbredelse nordover, er 
almindelige re i den sydlige del av landet end i 
den nordlige. 
Som typeart vælger jeg Cladonia macrophyllodes 
(fig. 3), en av vore største Cladonier med tueformig ordnede 
basalskjæl. Den samme vekstform har flere andre laver i 
denne gruppe, f. eks Cladonia strepsilis. Tueformen 
er i det hele tat almindelig ved kysten, ogsaa blandt moser 
og fanerogamer, den byr beskyttelse baade mot for sterk 
fordampning og mot vindslit. 
Denne kystfloraen er artsrik. Foruten de to nævnte 
har vi Cladonia alcicornis, Parmelia Mougeotii, 
Stereocaulon evolutum og saavidt vi kan se Stereo- 
caulon coralloides var. conglom eratum. Endvidere 
