Om de atlantiske fiskearters optræden ved vor kyst. 
Av Sigurd Johnsen. 
Naar man taler om et lands fauna, saa er det for land¬ 
dyrenes vedkommende at forstaa derhen at alle arter som 
er tat indenfor landets grænser regnes med til landets fauna. 
Det kan i zoologisk henseende bli et mere eller mindre 
naturlig begrænset omraade man faar paa denne maate, 
men grænserne er i ethvert fald greie. Anderledes stiller 
det sig naar talen er om et lands marine fauna; hvor skal 
man her trække grænserne? Man kunde nok vælge en eller 
anden vilkaarlig grænse, en bestemt avstand fra land f. eks. 
3-milsgrænsen, eller en bestemt dybdekurve f. eks. 100 m. 
Paa denne maate vilde man faa greie grænser for det ma¬ 
rine faunaomraade, men det vilde paa den anden side let 
lede til urimeligheter som f. eks. at matnyttige fiskearter 
som man altid hadde regnet med til landets fauna blev ute¬ 
lukket. Man er derfor blit staaende ved for hvert land at 
søke en nogenlunde naturlig avgrænsning av det marine 
omraade, væsentligst da paa grundlag av havbundens kon- 
figuration. For Norges vedkommende regner vi med den 
sokkel landet hviler paa, den kontinentale platform som den 
kaldes, og endvidere skraaningene ned mot de store dyp indtil 
ca. 4—500 meters dybde. (Fig. 1). Dette er en dybde man 
regner med som faunagrænse, idet denne dybden gjerne 
sættes som grænsen for sollysets nedtrængen i havet og der¬ 
med ogsaa som grænsen opad for den egentlige dyphavs- 
fauna. Den kontinentale platform har sin mindste bredde 
utenfor Søndmør hvor den falder brat av ned mot Nord¬ 
havets store dyp, kanten av den kaldes „ Stor eggen w ; utenfor 
19 
