— 303 
hvilke talforhold elementæratomene forbinder sig med hver¬ 
andre, men man ønsket tillike at finde uttryk for den kraft 
som holder de enkelte atomdeler sammen i molekylet. 
Yi maa saaledes ved al videre omtale av valensbegrepet 
tydelig skjelne mellem et rent talmæssig, støchiometrisk be¬ 
grep som vi kan kalde for valenstallet, og et specielt 
energetisk begrep: valenskraften. — Av disse to be- 
greper er det sidste, valenskraften, det begrep som er mindst 
tilgjængelig og som derfor efterhvert har skapt en saadan 
mangfoldighet av hypotetiske forestillinger, at man ofte har 
følt sig fristet til at betegne valenslæren som kemiens smer¬ 
tensbarn; ikke desto mindre er det de kvantitative oplysninger 
Om valenskræftene som engang skal gjøre kemien til en helt 
ut eksakt videnskap. 
Med hensyn til den tid som gik forut for valenslærens 
fremkomst i midten av det 19de aarhundrede, kan vi bedst 
skjelne mellem en tid like før atomteorien blev indførtav 
D a 11 o n og en tid like efter. — Tiden like før Dalton karak¬ 
teriseres bedst av navne som Gay Lus sa c, Proust og 
Richter; av disse staar Proust som opdageren av loven om 
de konstante vegtsforhold i forbindelsen, mens Richter som et 
andet uttryk herfor fandt at syrer og baser altid mætter hver¬ 
andre i et og samme forhold. Disse forskere hadde nærmere 
talt ikke lagt merke til at et og samme element kunde indgaa 
flere forbindelser med et andet, hvorfor man paa den tid 
betegnet den kemiske forbindelse ved blot og bart at sam¬ 
menstille de gamle, tildels alchemistiske symboler for elemen¬ 
tene. Man gav med andre ord hvert element 
uten videre én og samme værdi i forbin¬ 
delsen. 
Med Daltons opdagelse av loven om de multiple for¬ 
hold og ganske særlig gjennem Berzelius’ grundlæg- 
gende arbeider over atomvegtene og hans indførelse av det 
moderne kemiske tegnsprog, lærte man dog at benytte sig av 
et formelsprog som det vi bruker idag. — Allikevel blev i 
tiden like efter Dalton og Berzelius atomvegtbegrepet negli- 
gert, idet man faldt tilbake til de empiriske ækvivalentvegter 
efter Proust og Richter; man la i altfor høi grad vegt paa rent 
empiriske resultater og søkte at undgaa enhver teori. Man 
