— 304 — 
anga altsaa atter formlen for en forbindelse kun ved at skrive 
elementene ved siden av hverandre, som f. eks. FeOH for 
jernhydroxyd, OH for vand osv. Hvis man kj endte flere for¬ 
bindelser av samme elementer, saa benyttet man forskjellige 
tegn for samme element; man skrev saaledes feCl for vort fer- 
roklorid og FeCl for vort ferriklorid. — E 11 vigtig og blivende 
forandring heri indtraadte først i 1851 da William son 
indførte begrepet: flersyrig base og flerbasisk syre, hvorved 
man bevisst kunde skrive f. eks. Fe(QH) 3 for jernhydro- 
oksydet. 
Som den egentlige skaper av valenslæren staar forøvrig 
Edward Frankland som gjennem arbeidet med de orga¬ 
niske metalforbindelser paaviste, at visse elementer hadde en 
bestemt mætningskapacitet eller med andre ord, de 
besad en bestemt valens. Frankland fandt saaledes i 1853 at 
kvælstof, fosfor, arsen og antimon i sine organiske forbindel¬ 
ser viste en utpræget tendens til at erstatte 5 ækvivalenter av 
elementer som vandstof og halogener. — Og kort tid efter, i 
1858, viste Kekulé at den kemiske vær di for kolstoffet var 
lik 4; i denne forbindelse var det ogsaa vigtig at Couper 
kunde vise hvorledes kulstofatomene ogsaa indbyrdes kan for¬ 
binde sig med hverandre. Det var ogsaa Couper og før ham 
Odling som betegnet atomenes gjensidige forbindelse i 
molekylet med valensstreker; de skrev f. eks. for 
metylalkohol og myresyre formlene: 
^—OH /O—OH 
. n 
og C< ^ 
\h 
efter den tids opfatning av sammensætningen. — Disse og 
lignende formler var de første moderne konstitutions- 
formler som blev opstillet ved hjælp av læren om den 
kemiske valens. 
Det er saaledes uten videre forstaaelig at valenslæren fra 
nu av er bundet til de paa eksperimentelt grundlag opstillede 
konstitutionsformler. Betragter vi saaledes enkle vandstoffor- 
bindelser, som f. eks. HC1, H 2 0, NH 3 og CH 4 , saa kan vi av 
kemiske grunder opstille konstitutionsformlene: 
