— 325 — 
hadde tapt bar og bark, men reiste sine nøkne lavbevoksede 
grener mot himmelen. Paa kryds og tvers laa omkastede 
stammer som man maatte klatre imellem, og længere nede 
hadde man saa den livsfriske skog, slik som naturen selv 
lot den vokse.“ (D. N. Geogr. Selsk. Aarb. 1908—09 s. 97). — 
Siden den tid er øks og sag blit noksaa flittig brukt i 
Vettismorki. Man har fundet paa at slippe tømmeret utfor 
fossen om vinteren, naar svære snefonner fylder den nederste 
del av Vettisfossens juv, og har virkelig paa den maate 
opnaadd at faa en hel del tømmer uskadt ned, selv om jo 
Fig. 2. Skematisk profil gjennem Øvre Aardal med de vigtigste side¬ 
daler. Elveløpenes nuværende nivaa er i dem alle angit ved helt 
optrukne linjer, en ældre dalgeneration ved avvekslende punkter og 
korte streker. (H. W:son Ahlmann.) 
ogsaa adskillige stokker er blit splintret i faldet. Nu kan 
man ikke længer tale om urskog heroppe. Men endnu er 
Vettismorki en usedvanlig vakker og interessant skog- 
strækning, med talrike levende og døde kjæmpefuruer staa- 
ende paa rot og endnu flere mosgrodde, morknede stammer 
liggende omstyrtet paa skogbunden. 
Første gang Vettisfossen kan sees at være omtalt i 
literaturen er i sogneprest U. F. B ø y e s e n’s artikel om 
„Vetties-Gjelen“ i „Hermoder“ for 1822. Han skriver her 
bl. a.: „Bag Vetties Vaaningshuse, i nogen Afstand i Dalens 
Baggrund, reiser sig en uhyre Fjeldvæg. Ud over samme, 
hvor en ny Gjeel begynder, styrter sig den høieste Fos jeg 
endnu har seet, Marke-Fossen. ...... Hvad som gjorde 
mig denne Fos fortrinlig mærkværdig, er dens aldeles 
