47 
Fam. Juncaceae* 
Juncus mariiimus L am. Ocupă teritorii extinse prin mlaştinile umede 
şi puţin sărate din jurul mării, precum şi pe insulele acestora. în August 
locurile acestea sunt libere de apă, scurse. Diferă de alte specii de Juncus , 
prin aceea, că frunzele radicale sunt punginte, din care cauză în stare mai 
matură frunzele pot fi periculoase, se recomandă deci atenţiune la cule¬ 
gerea lui. Cu mai mare băgare de seamă trebue să fim atunci, când cu¬ 
legem, ori urmărim tulpinele prostate de Aeluropus litoralis, cari se ascund 
chiar şi prin formaţiunile mai rari de Juncus maritimus . E interesant că 
aici din cauza umezelii şi a umbrei se păstrează destul de bine, pe când 
în locurile expuse soarelui şi umblate de vite sunt uscate. 
Juncus bufonius L. Creşte în locuri umede sau uscate. în ceeace pri¬ 
veşte solul nu e exigent. îl întâlnim atât în soluri nisipoase în regiunea 
Dunării şi în regiunea maritimă, cât şi în soluri prundoase, cu deosebire 
pe marginea râurilor (Cerneţi, valea Cernei) sau în sol argilos (Predea), 
Buşteni); mai rar în locurile mult-puţin sărate în jurul Bucureştilor la Co- 
mana, preferă însă solul nisipos; sau bogat în. nisip, moale, precum şi 
solul prundos, umed. 
Asociarea , în Ungaria centrală îl găsim asociat cu Aster pannonicus, 
Sper guta ria marginata , Planta go maritima . - 
Juncus compressus L. E cel mai comun în regiunea şesurilor. Pro¬ 
vine prin locurile umede de pe marginea drumurilor şi a râurilor şi îl 
găsim chiar şi în locurile puţin sărate (Comana, Cioragârla) din regiunea 
maritimă, pe marginea mocirlelor şi a lacurilor. Faţă de sol nu e exigent, 
reuşeşte în soluri argiloase ^ (împrejurul Bucureştilor), ca şi m cele nisi- 
poase (regiunea maritimă). îmi aduc aminte că într’un an ploios îmi nă¬ 
pădise curtea şi 1-am combătut cu foarte mare greutate. 
, Asociarea . în Ungaria la Zombor (mocirla Joanacska) provine în 
asociaţie cu Carex divisa , iar la Madaras cu Juncus bufonius. 
Juncus Gerardi Loiss. La prima vedere se aseamănă foarte mult 
cu-precedentul, încât abia-i distingem după cercetări mai amănunţite. Di¬ 
feră de acela prin tulpină, care este cilindrică (nu compresă) şi prin foile 
perigonului de lungimea capsulei (nu de jumătate aşa de lungi ca cap¬ 
sula). Creşte prin locuri sărate, de aceea şi autorii români au considerat-o 
drept o halofilă adevărată. în vechiul regat o găsim la Brăila, în părţile 
ardelene la Turda, şi în regiunea maritimă Ia Constanţa. 
Allium vineale L. E unica specie din genul Allium , care creşte prin 
locuri sărate. După datele literare streine şi indigene, nu e o halofilă ti¬ 
pică, ci cre§te mai mult pe câmpuri nisipoase, pe marginea drumurilor, 
pe coastele expuse soarelui, prin sămânături, vii, etc. Cu toate acestea eu 
am constatat, că specia aceasta preferă locurile argiloase sărate, atât în 
centrul Ungariei regiunea Dunării (Bezdân), cât şi în comitatul Bekes 1 ). 
^otez, că frunzele înferioare se usucă pe timpul înfloririi. 
\ Scilla autunmalis L. Cea mai comună plantă din genul Scilla pe care 
0 întâlnim pretutindeni prin păduri, tufişuri, livezi, începând din regiunea 
Şesurilor până în cea alpină e Sc bifolia L. Ea înfloreşte în luna Aprilie 
Şi Mai. De aceasta diferă esenţial, atât prin formă, cât şi prin timpul în- 
orin 1 — specia care provine în locurile sărate din jurul Bucureştilor —• 
cula autumnalis L. Se iveşte pe câmpurile joase, sterile, sărate din jurul 
ucureştilor (Comana spre Grădiştea), după căldurile cele mari de vară şi 
b Borbâs B: Bekesvârmegye florâja p. 52 1881. 
