50 
Fam. Polygonacee. 
Rumex lingulatus Schur. Se poate considera ca o variaţiune de7?. 
crispus, de care diferă prin laciniile- interne perigoniale înguste, dintre 
cari însă numai una e caloasă. Creşte pe marginea şanţurilor mult-pujin 
sărate (Apatin, fosta Ungarie, corn. Bâcs-Bodrog). 
Rumex hydrolapanthum Huds. Pe marginea gârlelor, a canalelor şi a 
altor ape lin curgătoare şi stagnante din regiunea campmă inferioară în¬ 
tâlnim adeseaori o plantă cu frunze lungi, late, de înălţimea trestiei, sau 
a spetezei (Typha latifolium) de care se razimă. Această plantă e R. hydrok- 
panîhum , una dintre cele mai tipice plante hidrofile In împrejurări favo¬ 
rabile, creşte însă, chiar şi în bălţi cam sărate, aşa am aflat-o la Medjidia 
şi tot în asemenea locuri o citează şi Grecescu, Cotarea în Jalomiţa (Supl.la 
Consp. fi. Rom. p. 147). 
Rumex limosus T h u i 11. Este măcrişul cel mai comun al stepelor 
sărate-umede, care în timpul maturităţii (când locurile acestea în mare 
parte sunt uscate) împrumută acelora o culoare ruginie-brunetâ, aşa d. e. 
.între Piscu şi Vameş. Provine în locuri argiloase: în jurul Bucureştilor şi 
nisipoase: regiunea maritimă. ,j 
Rumex mariiimus L. Seamănă mult cu precedentul, de care diferă 
prin laciniile perigonului interne rhomboidale, dinţii de lungimea laciniiJoi 
sau ceva mai lungi, Verticilii superiori confluenţi. Mai comun e în locuri 
nisipoaşe-umede-sărate, în regiunea maritimă la Constanţa, precum şi in 
locuri prundoase la Galaţi. 
Polyg< num aviculare L. Câmpiile împopulate de Camphorosma ovala 
îmbracă în spre toamnă o haină de culoare roşietică^ care ne atrage 
atenţia din depărtare. Se întâmplă însă adesea ori, că voind a studia 
Camphorosma , dai peste Polygonum aviculare, care imprimă aceeaş cu¬ 
loare câmpilor. (Cucuteni, pe lângă părăul Câlmăţui). Cele mai multe 
exemplare au tulpină scurtă, florile ^mai mult rosacee 'devin albe, daca 
concentrarea sărurilor e prea mare. în sărături are mai multe forme bine 
pronunţate, însă puţin studiate. Sunt de remarcat 2 forme: una cu frunze 
mici şi grase, alta cu frunze mari grase şi inflorescenţa 1 axă (florile de¬ 
părtate). Cel din urmă e mai comun. # . p 
Polygonum Bellardi AII. La prima vedere ne face impresia unui K 
aviculare svelt şi erect. Are tulpină foarte ramificată, ramuri virgate şi 
spicele spre vârf fără frunze, iar nucile foarte subtil ruguîos-striolate. Pie~. 
feră locurile nisipoase şi puţin sărate din jurul mării. La Sinoie şi Portiţa 
l-am aflat în floare în 10 Iulie 1914. 
Fam. Chenopodiacee. 
Chenopodium rubrum L. Apare în formele şi culorile cele mai variate. 
Tulpina la început e verde după maturitate roşie, spicele inflorescenţei 
pot fi verzi, galbine, roşii. Provine în locuri ruderale, prin sate şi T e 
lângă drumuri, se sporeşte chiar şi prin locuri sărate; aşa pe malul mării 
şi ai jacurilor sărate (Brăila—Constanţa). Adeseori îl întâlnim şi ca varia- 
ţiunea 3) crassifolium (Chenopodium crassifolium Ret. Sch) In Lfngaria 
centrală îl întâlnim în apropierea mocirlelor sărate, ca d. e, între Gakova 
şi Sombor (corn. Bâcs-Bodrog) Chenopodium foliosum (Muchj Ascliers 
(Blitum virgatum) Plantă originară din Europa sudică, care se cultivă m 
unele locuri. Astăzi o găsim prin locuri ruderale, drumuri, locuri cultivate, 
ba chiar şi prin săraturi (Târgu-Frumos spre Cotnari), In Ungaria o gă- 
