A FEJÉR-KÖRÖSVIDÉK RÓMAI BÁNYA-ADMINISTRATIÓJA. 
273 
végződtek s Maros «Vásárhelyen felül Yécs képezte a katonai őr vidék külső láncz sze¬ 
mét, melyből csak Déváig bírjuk az előretolt őrszolgálat nyomait kimutatni. A ka¬ 
tonai állomások s azok védszárnyai alatt fellendült polgári jóllét telephelyei a Déva, 
Gyulafehérvár, Székelyföldvár (illetőleg Maros-Újvár), Torda, Kolozsvár, Csúcsa közé 
eső ívben helyezkedtek el, mely őrvidék egyúttal az Erczhegység centrumából ki¬ 
vezető völgynyilások és az Erczhegység tömkelegébe szolgáló hegynyergek, szorosok 
pontos elzárására és fedezésére is a legteljesebben volt képesítve. 
így a Marosra dűlő Kisbánya (Boicza), a brádvidéki vagy fejérkörösmenti 
aranybányászat védelmére és biztosítására épült, Daciának az Alföld felé szolgáló 
Maros terén utolsó castrum: Micia, a mai Maros mentén alul épen a Kajánpa¬ 
tak torkolatánál nyert elhelyezést; míg Dévához egy sokkal jelentéktelenebb őrállo¬ 
más jutott csupán, mivel e pontról már kevésbbé esett kézügybe a Kajánvölgy. Piski- 
Dédácsnál a hadi utat a Marosnak a műszaki építményekre alkalmatlanabb jobb 
partjára vezették, csakhogy a mai Gyulafehérvár helyén feküdt Apulumig annál 
közelebb érinthessék az Erczhegység zömét s a Várhelytől fel Zilahig szolgált stra¬ 
tégiai fővonalba befűzhették Erczliegységünk egyik legmesszibbre ágazó és elágazá¬ 
sai által úgy a Fejér-Körös mint az Ompoly és Abrudvíz felé átjárókat nyitó völ- 
gyületének, az algyógyin ak hadi kulcsát, t. i. Germizat. 
Maga ez a théma megérdemelné a tovább fejtegetést és behatoló részletezést. 
Ezt azonban e folyóirat beosztásához mérten külön alkalomra tartva fenn, térjünk 
most vissza a czímben foglalt főtárgyamhoz, vagyis a Fejér-Körös vidéknek a római 
bánya-administratióban általam feltételezett szerepéhez. 
Hogy a daciai aranybányászat külön műszaki igazgatósággal bírt, s hogy a 
bányászat gyakorlati vezetésében is jártas s a tartományi pénzügyigazgatóságtól 
független procurator aurariarum Zalathnán, tehát az Erczhegységnek úgyszólva 
szívében székelt, azt e helyen, hol a bányászat annyi jeles képviselőjét van szeren¬ 
csénk tisztelhetni, felesleges is bővebben emlegetni. 
Ez a procurator egymagába alig volt abban a helyzetben, hogy azt a nagy¬ 
szabású bányagazdaságot, melynek nyomai az Erczhegység egész hosszú vonalán 
kimutathatók, minden izében áttekinthesse s miután úgy Traianus, mint utóda 
Hadrianus, már csak származásuknál fogva is mint az aranyban, rézben bővelkedő 
Baetica szülöttei Hispániából, a bányagazdaságban akkor tájt már-már végzetessé 
vált haszonbér-rendszer túlkapásait nemcsak Daciában, de a többi ásvány gazdag 
tartományokban is mint Noricum, Pannónia, Dalmatia, az idevonatkozó emlékérmek 
tanúságai szerint okszerű házi kezelésbe vették s lassankint e szakra ügyes, kipró¬ 
bált hivatalnoki személyzetet képeztek ki: Daciában is lassankint oly mérveket 
öltött a császári aranybányászat, hogy ha mindjárt nem is a kezdő években, de bi¬ 
zonyára nem sokkal azután egy-egy nagyobb, az Ompolytól távolabb eső, bánya- 
conplexum igazgatása a központtól sok tekintetben emancipáltatott. 
A daciai aranybányászat igazgatósága egyáltalában előkelő és kiváló tekin¬ 
télynek örvendő férfiak kezére volt bízva. így az első bányaigazgatók egyikének 
M. Ulpius Hermias- nak hamvait a császár jelentékeny szolgálatai elismeréséül Kó¬ 
mába szállíttatta. Az állás hatáskörének öregbítésére, a teendők felhalmozódására 
mutat az is, hogy 161-ben Kr. u., tehát alig féls.zázad múlva a berendezkedés után, 
Papírius Rufus procurator aurariarum oldalán beneficiarius működik. És mikor 
már az ampelumi procuratura személyzete a folyvást szaporodó administrationalis 
Földtani Közlöny XXH. köt. 1893. (183) lg 
