IRODALOM. 
279 
általánossá nem vált. Egyetlen ellene támasztott kifogás az volt, liogy a gyakorló 
orvos a régi összeállításhoz van szokva, a sók mennyiségével könnyebben elbánik, 
mint azok alkotórészeivel, tehát az ásványos vizek elemzési adatainak összeállításá¬ 
ban a régóta követett szokást meg kell tartani jövőben is. 
Minthogy 1864 óta az elméleti chemia éppen olyan felfedezésekben gazda¬ 
godott, melyek az ásványos vizekben foglalt alkotórészek állapotáról is képet nyújt¬ 
hatnak, s minthogy e felfedezések szerzőnek 1864-ben, pusztán a tárgyilagosság 
szempontjából tett javaslatát támogatják; föleleveníti akkori javaslatát abban a 
reményben, hogy ezúttal sikerül meggyőzni nemcsak arról, hogy az czélszerű, de 
arról is, hogy az, az ásványos vizek szerkezetét éppen olyan alakban tünteti fel, 
mint a milyent a tudomány mai állása követel. 
Az értekezésben a bevezetőn kívül három részt különböztethetünk meg. Az 
elsőben szerző megismerteti azokat a fölfedezéseket, melyek a híg sóoldatok szerkeze¬ 
téről ma uralkodó felfogást előkészítették és támogatják; a másodikban ez elveket 
az ásványos vizekre alkalmazza; a harmadikban pedig megismerteti azokat az 
elveket, melyek szerint az ásványos vizeket ez idő szerint legmegbizhatóbban 
lehet jellemezni, s 74, részint bel-, részint külföldi ásványos víz csoportosítását 
közli, mellékelve a teljes összehasonlításra szükséges részletes táblázatokat is. 
A híg sóoldatok szerkezetét ma, az elektrolytikus dissociatio tételének segít¬ 
ségével magyarázzák. A sóoldatokkal végzett tanulmányoknak voltak más nevezetes 
eredményei is, melyek az elektrolytikus dissociatio felismerésének előzményei, s 
szerző ezeket bocsátja előre. 
Az első idevágó megfigyelés Pfeffer-ó volt, a ki 1887-ben ama kérdés tanul¬ 
mányozásakor, hogy a növénysejt hártyája miféle szerepet játszik akkor, a mikor a 
sejtben levő sóoldatok és a talajból felszívott víz kicserélődnek, felismerte azt az 
addig még meg nem figyelt tényt, hogy vannak olyan hártyák is, melyek folyadékot 
áteresztenek, de feloldott sót nem. Ezeket hemipermeabilis, félig áteresztő hártyák¬ 
nak nevezik. (Helyesebb volna talán : egyik félt áteresztő.) A félig áteresztő hár¬ 
tyákként működő edényekben foglalt oldat s az edény körül levő víz átömlési viszo¬ 
nyainak tanulmányozásából kiderült, hogy az oldatot tartalmazó edényben nyomás- 
növekedés észlelhető, s ez az osmotikus nyomás fogalmával ismertetett meg. 
Az osmotikus nyomás magyarázatául Van t’Hoff felállította azt a hypo- 
thesist, hogy ez analóg a gázok feszítő erejével. Híg oldatokban a nyomás a folyadék 
és oldott részek haladó mozgáséitól származik, következőleg két részleges nyomás 
összegéből áll. 
Félig áteresztő falon belől a víz részleges nyomása kisebb lévén mint a falat 
környező vízé, természetes, hogy a víz addig hatol befelé, a míg a nyomás benn és 
künn kiegyenlítődik. Úgy de, ha Van t’Hoff -nak ez a föltevése helyes, akkor híg 
oldatokra is illik a Boyle-Gay LussAC-féle törvény. Valóban már Pfeffer vizsgá¬ 
lataiból meg volt állapítható, hogy ha a hőmérséklet állandó, az osmotikus nyomás 
az oldat hígításával fordítva arányos; ha pedig a hígítás ugyanaz, akkor az osmo¬ 
tikus nyomás arányos az absolut hőmérséklettel. 
Van t'Hoff a mechanikai hőelmélet második föltételének alapján, az úgy¬ 
nevezett megfordítható folyamatoknak felhasználásával, elméletileg is igazolta, 
hogy a gáztörvények híg oldatokra is érvényesek s arra a fontos következtetésre 
jutott, hogy ha ugyanazon hőmérsékleten két különféle test híg oldatának, osmo- 
(189) 
