280 
IRODALOM. 
tikus nyomása ugyanaz : akkor ez oldatok egyenlő térfogatában feloldott testek 
mennyisége, azok molekulasúlyával arányos. Ezzel egy módszert nyertünk, melylvel 
oldatban levő testek molekulasúlyát is eppen úgy meghatározhatjuk, mint gáz¬ 
vagy gőzalakú testekét. 
Az utóbbi időnek nevezetes megfigyelése az is, hogy az oldatoknak fagyás¬ 
pont-csökkenése és az oldott testnek molekulasúlya között összefüggés van, mely 
abban áll, hogy különféle vegyületek egy ezeredes oldatainak fagyáspont-csökke¬ 
nése szorozva a vegyület molekulasúlyával, állandó szorzatot eredményez. E szor¬ 
zat neve: Molekula-fagyáspont-csökkenés. Az összefüggés felfedezője Ráoult, s 
röviden így fejezhető ki: Különböző vegyületek molekula-fagyáspont-csökkenése 
egyenlő. 
Ezt a törvényt Van t’Hoff a híg oldatoknak osmotikus törvényével — egy 
szellemesen kieszelt -— megfordítható körfolyamat segítségével összekapcsolta, 
minek az lett következménye, hogy ha a fagyáspont-csökkenés adva van, kiszámít¬ 
ható az osmotikus nyomás és megfordítva. 
Majd fölismerték az osmotikus nyomás és az oldatok gőznyomásának csökke¬ 
nése, vagy forráspontjának emelkedése között létező kapcsolatot. Minden kísér¬ 
letileg vagy elméletileg talált levezetés azt bizonyította, hogy a gázok kiterjedési 
törvénye híg oldatokra is érvényes. Minthogy az analógiát Van t’Hoff ismerte fel, 
a híg oldatoknak osmotikus nyomása, hőmérséklete, hígítása és a feloldott vegyület 
molekulasúlya közötti összefüggést, Van T'HoFF-féle törvénynek nevezhetjük a e 
viszonyok kiderítésének, az elméleti chemiát érdeklő jelentősége abban áll, hogy 
ha az osmotikus nyomást a kísérleti nehézségek miatt nem is, de a fagyáspont- és 
a gőznyomás-csökkenést föl lehet használni arra, hogy általok különféle vegyületek 
molekulasúlyát meghatározzuk. 
Azonban a Van t’Hoff törvénynek sók, savak, bázisok oldatai vagy más 
szóval az elektrolytek közvetetlenül nem hódolnak, hanem éppen olyanféle kivételek 
mutatkoznak, mint a milyeneket az AvoGADRO-féle tételtől eltérve, némely gőzzé 
alakítható vegyületeknél is tapasztalhatunk, melyek rendellenes gőzsűrűséget 
adnak, minthogy alkotórészeikre dissociálnak. A Van T’HoFF-féle törvény alól való 
kivétel okát Svante Arrheniüs adta meg, midőn azt tapasztalta, hogy elektrolytek 
hígításakor a molekulasúlyra vonatkoztatott elektromos vezetőképesség növekszik 
addig, a míg egy maximumot ér el, s ezekből a tapasztalatokból arra a következ¬ 
tetésre jutott, hogy ilyen hígításokban az elektrolytek nemcsak részleg, de teljesen 
szétválanak, dissociálnak ionokra, éppen úgy miként a rendellenes gőzök is 
dissociálva vannak közelebbi alkotórészeikre. A dissociationak ezt a nemét «elektro- 
lytikus dissociationak» nevezik. Eszerint az elektrolytek, nevezetesen: sók, savak, 
bázisok vizes oldataikban, kisebb-nagyobb mértékben dissociált állapotban vannak, 
még pedig annál nagyobb mértékben minél positivebb és negatívabb sajátságnak 
az ionok. 
Az ionok az elemekkel és savmaradékokkal nem azonosíthatók, s legfőbb 
sajátságuk, mely az elemektől és savmaradékoktól megkülönbözteti, az, hogy 
vagy positiv, vagy negatív elektromossággal vannak felruházva, ellenben magok az 
elemek ennek hijjával vannak. Az ionoknak ez a különleges sajátsága közelebbről 
még nincs megállapítva, de valószínű, hogy az elemek vegyülési képessége ebben 
az állapotban sokkal nagyobb, mint a közönséges szabad elemeké, sőt az is lehet- 
(190) 
