ADALÉKOK MAGYARORSZÁG ALTALAJÁNAK ISMERETÉHEZ. 
343 
megegyezik egymással. így találtam a P. silvestris a mocsarakban élő alak¬ 
jánál (forma reflexa Heer) 25—26 mm hosszú tobozokat; a forma engadi- 
nensis HEER-nél csak 23 mm hosszúakat, (épen annyit teszen a szabadkai 
artézi kút fúrólyukából kikerült toboz hosszúsága) másrészt találtam Pinus 
montana uncinata tobozai között 50—55 mm hosszúakat is, a milyenek 
P. silvestris- nél gyakoriak». 
A szabadkai toboz tehát minden valószínűség szerint az erdei fenyő 
egyik lápon növő alakjához tartozik és minthogy a szabadkai fúrólyuk egész 
szelvényeben turfa nem fordul elő, kell, hogy a víz árja a tobozt a kéreggel 
es faszilánkokkal együtt közelebbi vagy távolabbi helyről oda sodorta és 
hogy a víz e ténykedését, talán támogatva a széltől, hosszú időn át ismé¬ 
telte, ezt bizonyítja az, hogy a toboz 100 m-nyi mélységből került ki. 
Bőid. tagtársunk, dr. Török József szívessége folytán jutottam azon 
faszilánkok birtokába, melyek az 50-es években Debreczenben fúrt artézi 
kutakból kerültek ki, A mikroszkopikus vizsgálat kimutatta, hogy legalább 
egy része ezen maradványoknak tűlevelű fákhoz tartoztak. Közelebbi 
adatok még hiányzanak. 
Dr. Früh J. úr, a svájczi lápok kutatója, azt írja nekem 1894 november 
25-én: «A tőzeg elterjedése Magyarországban» czimtí dolgozatom (Föld¬ 
tani Közlöny, XXV. köt.) átolvasása után: «úgy látszik, hogy a magyar- 
országi lápok nagyobb része szárazfölddé lett folyók (Flussverlandungen).i> 
Bizonyos tehát, hogy a víz és a levegő mechanikai hatása mély 
nyomokat vésett hazánk talajába a diluvialis kor óta is. 
Ez alkalommal még dr. Franzenau Ágoston tagtárs úr egy régibb 
érdekes közleményére is vissza akarok térni. Ennek czíme: «Adat Budapest 
altalajának ismeretéhez)* (Földtani Közlöny, XVIII. köt. 87. 1.) és benne 
azon eredményt közli, melyet az új, a Duna bal partján épülő országház 
talajának vizsgálatából nyert; az e talajból vett fúró-próbák tudni illik sok 
szerves maradványt szolgáltattak neki. A talált fauna 87 alakjának leg¬ 
többje foraminifera, egynéhány kagyló és csiga, legkevésbbé pedig 
az ostracoda és hal; de dr. Franzenau úr egynéhány növénymagvat is 
talált es pedig a VlI-ik számú fúrólyuk 8,0 m-nyi; aXVII-ik számú fúrólyuk 
9,96 m-nyi mélységéből és vegre a IX-ik fúrólyuk 17, továbbá 20 és végre 
annak legmélyebb pontjából, a 29,44 m-nyi mélységéből, dr. Franzenau úr 
akkor azt állította, hogy «a foraminiferákból kitűnt, hogy azok sem tisztán 
oligoczén, se nem tiszta marinjellegűek, hanem e kettőnek kevert faunáját 
zárják magokban, továbbá, hogy e kevert faunánk nem különböző tényezők 
áltál összehordott véletlennek müve, kitűnik egyes fajok tömeges és vala¬ 
mennyi próbában való előfordulása által.» E véleménynek azonban ellen¬ 
mondani látszanak az említett magvak, melyeket későbben dr. Franzenau 
ur szívessége folytán láthattam es melyek a jelenleg gazos, homokos, 
nyirkos, nedves helyeken bőven tenyésző Chenopodium magvai, melyeknek 
( 231 ) 
