14 
STAUB MÓRICZ: 
jaink hegyi rétjeit, mert nem kevesebb, mint nyolcz fajának csontmarad¬ 
ványát lehetett megkülönböztetni; ezek közül az Arvicola nivalis még 
ma is tartózkodik az Alpok egész lánczolatán, de az 1000 m-nyi magasság¬ 
nál alacsonyabban fekvő régióban nem lehet látni, annál sűrűbben van azon¬ 
ban a hóhatár közelében, melyet túl is lép. Arvicola ratticeps ma Svéd- és 
Oroszország erdeiben lakik; Arvicola gregalis Európát végkép elhagyta 
és törzsbeli rokonával a Lagomys hyperboreus- sál együtt északi Ázsiába 
költözködtek át. Myodes lemmus, a lemming számos maradványa bizonyítja, 
hogy hazánkban is valaha oly szapora állat volt, mint ma a Skandináviái 
félszigeten, hol a legmagasabb, az 1000—2000 m között fekvő, vagyis a 
fenyvesek övétől az örökös hó határáig elterülő régióban tartózkodik ; 
rokona pedig, a Myodes torquatus, hazánkat elhagyván, az Ural felé vette 
útját. Megemlítjük még az alpesi nyulat is, Lepus variábilis , mely az Alpo¬ 
kon az 1600—2600 m-t meghaladó magasságban tartózkodik, de még 
magasabbra is megy, ellenben az 1000 m-nyi magasságot lefelé soha sem lépi 
át. És mind eme kisebb meg gyengébb testalkatú állatok csontjai erősebb 
ellenfeleik földi maradványaival együtt feküsznek közös sírban. A nyestek 
megmaradtak ugyan nálunk, de a sarki róka (Canis lagopus) az észak felé 
vándorlókat követte útjukon és elszéledt az ó- és új-világ északi vidékein, 
dél felé már nem jön az északi szélesség 60-ik fokán át. Ezek után nem 
feltűnő, hogy az érdekes csontleletben a rénszarvas (Cervus tarandus) is 
hátrahagyta nyomait, noha most vadon Skandináviától kezdve az ó-világ 
északi vidékein át Grönlandban is és a szárazföldi Amerika legészakibb 
hegységein lakik. Az 1889 év nyarán az Olcziskó völgy Jaszczuróvka mel¬ 
letti barlangjában tett felfedezés után megtudtuk azt is, hogy az élen (Cervus 
alces) is volt Kárpátjaink lakója, noha most Eszak-Európa, de leginkább 
Észak-Ázsia és Észak-Amerika mocsaras erdeit lakja. A glecserek közelsége 
még a madarakat sem riasztotta el zord hegyeinkről, hiszen már a kis rág¬ 
csálók mennyisége adhatott nekik bő táplálékot. A lemmingek leghevesebb 
üldözője volt bizonyosan akkor is, úgymint most, a hóbagoly (Stryx nyetea), 
melyet Brehm találóan «a tundra gyermekének» mond és eddig az északon 
és a sark felé utazók mindegyike találkozott még vele. A tundrák lakója, 
a mocsári fájd. (Lagopus albus) is, ellenben rokona, a havasi fájd (Lagopus 
mutus) még most is Európa magasabb hegységeit lakja, hol mindig azok¬ 
nak kopár, tehát a fahatár fölött fekvő részeit választja tartózkodási helyéül 
és e helyeket keresi északi Ázsiában és Amerikában is; csak Irlandon 
meg Grönlandon megy a költés szándékából az alacsonyabban fekvő 
tájakra. A tundra és az északi vidékek lakója egy kacsa, az Alias crecca is, 
noha vándorlásaiban elmegy északi Afrikába is. Ha most tekintetbe vesszük 
azt, hogy a csontmaradványok között a szalonka (Scolopax sp.) csontja 
is előfordult, és ha még egyszer végig tekintünk az állatvilág eme közös¬ 
ségén, akkor nem kételkedünk többé abban, hogy a magas észak éghajlata 
(14) 
