L)K. SZAlin JÓZSEF. 
4 
jet is, melynek határában élnek, de figyelmüket a másutt történő kutatá¬ 
sokra s azok eredményeire is fordítván, lehetetlen, hogy e helyen meg ne 
emlékezzem, tudományunk egéről ezen évben lehullott két csillagról: Ezek 
Heer és Barrande. 
A nyáron, Zürichben a svájczi geologok ez idei gyűlésén augusztus¬ 
ban, még láttuk a galambősz, szelíd arczkifejezésű tudóst tisztelői társaságá¬ 
ban, nem is gyanítván, hogy elveszte által örömünk nem sokára búra for¬ 
duljon. ÜEER-ben nem Svájcz maga, hanem az egész tudós világ keseregi a 
veszteséget, mi különösen is érezzük azt, mert tudományának fényét, 
honunk palaeontologiájára is árasztotta. Társaságunk tiszteleti tagja lévén 
érdemeinek felsorolása és hálánk lerovása külön emlékbeszédben fog legott 
megtörténni. 
Barrande közvetlenül nem volt a mienk, velünk nem foglalkozhatott. 
Midőn egy ízben kérdeztem, hogy mikor látogat meg bennünket Buda¬ 
pesten. azt felelte, hogy- bár mennyire szeretne is Magyarországba jönni, 
de nem talál időt arra: ha azonban egy trilobitát találnánk, akkor tudja, 
hogy rögtön jönne. Ezen föltételnek eleget tenni persze a «forcc ma jenre» 
gátolt s így ő liommk határain belül nem volt; de második hazáját, 
Prága környékét, a geológiai világban megörökítette. 
43 évet szakadatlanul a cseh szilurnak szentelt. Munkája dd köte¬ 
tének táblái bámulatos szép eredeti példányok után késziiltek : és ezek a 
szép példányok nagy számban voltak meg gyűjteményében. 
Három évvel ez előtt nála léven, mutatta az akkor megjelent kötet 
tábláihoz eredetiül szolgáló nagyszerű példányok hosszú sorában felállí¬ 
tott kagylókat, s egész lelkesedéssel mondotta «Un dit que la faunt 1 silu- 
rienne est chétire, retjarder rés hiralves y-a-til des meilleurs dans le 
tért iái re !» 
Független s vagyonos ember lévén, egészen átadhatta magát kutatá¬ 
sainak. A közel 140 □ osztrák mértföldet tevő területen évenként tett kirán 
dulást. Megtanulta a nép nyelvét s mindenütt a földművelőkkel tévén 
magát összeköttetésbe, ezek között voltak legnevezetesebb gyűjtői, s viszont, 
miként egy cseh tanár collegám beszélte, azok ötét legendaszerü embernek 
tartották. Két titkárja volt, egyik a franczia, másik a cseh levelezésre, kiknek 
mindegyikét igen tudta foglalkoztatni. 
Sem a mostani francziáknak, sem a nemeteknek nagy barátja nem 
volt. A franczia tudósokról előttem panaszkodván, azt is megemlítette, 
hogy a mostaniakból már az udvariasság is kiveszett. 0 megküldvén 
könyveit, még megköszönni sem tartják érdemesnek. Ezt Párisban egyik 
illetővel közöltem s beismerte, de azzal mentegetőzött, hogy időt nem 
talál mindannak megköszönesére, a mi neki küldetik. 
Prágában német és cseh tudósok is léven, ez utóbbiakhoz szított 
jobban es így gyanítani lehetett, hogy páratlan gyűjteményét s könyvtárát 
