466 
DR. STAUB MÓRICZ. 
hogy a 18 leírható faj közül csak három lett már másünnen ismeretessé és 
pedig a középcarbonból. De ezen három faj közül is csak az egyik bír 
nagyobb fontossággal: a Lepidodendron Veltheimianum, mely a középcar- 
bonban igen ritka ugyan, de Outre-Rhone és Taninge mellett is találtatott. 
A Halonia tuberculosa még a kétes szerves képletek közé tartozik; a Stig- 
máriák pedig mint különböző növényfajok, sőt nemek rhizomái nem alkal¬ 
matosak ilyen pontos összehasonlításokra. A medvesziget flórája tehát 
nem tartozott a középcarbonhoz; de ép ügy eltér a devon flórájától is. 
Máskép áll azonban a dolog, ha az alsó carbon flórájával hasonlítjuk össze. 
Akkor ugyanis azt tapasztaljuk, hogy 18 faja közül 15-öt már itt is kimu¬ 
tattak. Kitűnt továbbá, hogy az őket bezáró kőzetek települési viszonyok¬ 
nak egészen megfelelőleg a legnagyobb hasonlatosságot a közvetlenül a 
Bergkalk alatt fekvő homokkövek es palák flórájával mutatja, és ilyformán 
az alsó carbon külön, a felső devonhoz való átmenetet képviselő emelet¬ 
flórát képez, mely tőle az Ursa-emelet nevét nyerte. E flóra jelenleg 76 fajt 
foglal magában és Amerikában ép úgy mint Európában több helyen ki¬ 
mutatható leven, a föld fejlődésének történetére nézve nagy jelentőséggel 
bír. Tudjuk ugyanis, hogy a szilur és az alsó devon szerves világának egye¬ 
düli kep>viselői tengeri állatokból és növényekből állanak; s csak a felső 
devonban lépnek föl olyan növények, melyek már szárazföldre vallanak, 
így a devon-korszak vége felé a tengerfenék emelkedése folytán különösen 
az északi félgömbön alakult nagyobb mértékben a szárazföld, melylyel a 
szárazföldi vegetácziónak fejlődése is szoros kapcsolatban állott. Az első 
gazdagabb szárazföldi flórát így az Ursa-emelet mutatja nekünk, és pedig 
követhető ez az északi félgömbön a 47°—74° és 76°-ig (ész. szél.); minde¬ 
nütt egy és ugyanazon jellemmel bírván; mindenütt megtaláljuk a Cala- 
mites radiatust, mely hosszú oszlopidomu száraival a mocsaras lapályokon 
tenyészett és óriási rliizomáival áthatotta a tőzeges talajt; mindenütt talál¬ 
kozunk a pikkelyes szárú Lepidodendronnal és a rejtélyes Knorriákkal. 
A közbeeső szárazabb helyeken az erdő alkotásában részt vettek a Cyclo- 
stigmák, melyek árnyékában a Cardiopteris- és Palaeopteris-fajok terjesz¬ 
tették ki hatalmas lomblegyezőiket. Ezen kor állatvilága pedig, nevezetesen 
a nagy édesvízi kagylók és a rovarokhoz tartozó Neuropterák bizonyítják, 
hogy az Ursa-emelet szárazföldje eleg kiterjedéssel bírt, hogy rajta tavak 
és folyók keletkezhessenek. 
Meddig tartott ez a korszak, ki tudná meghatározni? Tény az, hogy 
a szárazföld helyenként ismét sülyedt, minek következtében rajta elegyes¬ 
vízi képződések és későbben tiszta tengeri képződések rakodtak le : a szén¬ 
pala meg a Bergkalk, mire a Culm megint a szárazföld messzire ható emel¬ 
kedéséről tesz tanúságot. 
Midőn így az előbbeniek után HEER-ben az ősvilág legjelesebb kuta¬ 
tóinak egyikét tisztelni tanultuk, önként fölmerül azon kérdés: vájjon 
