129 
alatta fekvő rati dolomitban, mely ha magában véve nem is alkalmas 
a víz átbocsátójára, de számtalan repedései s űréinél fogva egy víz¬ 
tartó kőzet szerepét viszi. Ezen víztartó főlejtje kelet, azaz Pest felé 
van irányozva; a budai bévvizek egy éjszakról délre csapó repedésen 
szálnak fel belőle. Ettől a főrepedéstől kelet felé a víztartó hévvize már 
csak mesterséges nyílásokon szálhat a felszínre, még pedig mennél ke¬ 
letibb ponton, annál nagyobb mélységből ugyan, de annál magasabb 
hőfokkal is. 
Ezen, a vidék szerkezetének helyes felismerésére alapított tétel, 
melyet Zsigmondy ur már 1866. decz. 12-én a földtani társulat szak¬ 
ülésén kimondott, képezi a városligeti kútfúrás tervének kiinduló pont¬ 
ját ; és miután 1867-ben a margitszigeti kútfúrás sikere az elmélet jo¬ 
gosultságát bizonyította, a szó tetté vált és a terv kivitelével a szerző 
bízatott meg. E nagy munkának érdekes történetét, a fúrásnál használt 
eszközök részletes leírását, végre a fúrás gazdasági viszonyait a szerző 
könyvének második főrésze behatóan tárgyalja; két mellékelt táblán az 
uj szerkezetű fúró és segédeszközök ábráit látjuk. 
Ezen fejezet második, vagyis földtani részében az átfúrt rétegek 
településével s faunájával, a bőmérsékleti észleletekkel s végre a nyert 
bévviz physikai és chemiai viszonyaival ismertet meg minket a 
szerző. 
A margitszigeti fúrás alkalmával nyert tapasztalatok alapján re¬ 
mélni lehetett, hogy a fúró már 419 méternyi mélységben érendi el a 
kisczelli tályag alját, tehát a víztartó felületét ; azonban csakhamar 
kitűnt, hogy az újkori áradmány 15.53 m. vastag homok-kavicsrétege 
alatt nem mindjárt a kisczelli tályag, hanem először is 330"13 m. me¬ 
diterrán, alatta meg 234-22 m. felső oligocan rétegek következtek, úgy, 
hogy a kisczelli tályag fedője csak 579-84 m.-nyi mélységben éretett 
el; e körülményből Zs. urazt következteti, „hogy a 345'6 m. és 360-96 
m. közti édesvízi réteg lerakódása után kétségenkivül sülyedésnek kel¬ 
lett beállania, mely ezen rendkívüli dislocatióra szolgáltatott alkalmat^. 
Maga az alsó Oligocan lerakódása (kisczelli tályag, mészmárga és egy 
vékony széntelep) ily mélységben már feltűnő vastagságot t. i. összesen 
337*18 métert nyert, úgy, hogy a fúró csak 917'02-ik méterben érte 
el a víztartó Dolomitot s benne nemsokára czélját is t. i. a felszálló 
hévvizet. Még tovább 53'3ü m.-t haladott a fúrás Dolomitban, mig végre 
1878. jan. havában, a felsziu alatti 970'40 m. mélység és állandóan 
73-875 C. fokú bőséges viz elnyerése után a nagy munka befejezettnek 
tekintetett. 
Munka közben az átfúrt rétegek minősége, vastagsága s szerves 
maradékai folyton a legpontosabb megfigyelés tárgyává tétettek ; csak 
