26 
Midőn valamely vízszintes alapot (talpkövet) oldallagos lökés ér, 
(P az 1. ábrában) a rajta szabadon nyugvó tárgy a tehetetlenség tör¬ 
vénye szerint, a lökés iránya ellen igyekszik mozogni. Az az erő- 
menyiség, mely itt működésbe lép, úgy hat, mintha támadó pontja a 
test súlypontjában (S) volna; ellenben a lökésszerű mozgás ereje,mely 
csak a súrlódás közvetítése által vitetik át a tárgyra, annak alapfelü¬ 
letében támad, úgy hogy azt eme síknak középpontjában N (vagy he¬ 
lyesebben mondva: a sík súlypontjában) öszepontositva képzelhetjük. 
A hatás és ellenhatás egyenlőségénél fogva ez a két erő egyenlő, de 
ellentétes és mivel támadó pontjuk más-más, együtt véve egy u. n. 
erőpárt képeznek (-[- P és — P), mely a tárgyat bizonyos tengely 
körül forgatni törekszik. Abban az esetben, midőn a tárgy súly¬ 
pontja és alapjának középpontja egy függőleges vonalba esnek, az 
erőpár síkja is mindenesetre függőleges, tehát a forgás-tengely 
vízszintes. Ebben az esetben tehát a tárgy vagy léidül, vagy egy¬ 
szerűen inog, vagy alapján csúszik, de minden oldalforgás nélkül. 
De mikor a test súlypontja nem esik az alap súlypontján álló 
függőleges vonalba, akkor e két ponton keresztül csak egy merőleges 
síkot fektethetünk és minden lökés, melynek vízszintes iránya eme 
síkkal szögöt képez, oly erőpárt szül a testben, melynek síkja már 
nem lehet függőleges. Mivel az ilyen hajlott síkban működő erőpárt 
két egymásra függőlegesen, azaz egy vízszintesen és egy merőlegesen 
működő erőpárra lehet viszavezetni, a test nemcsak inogni, hanem 
egyúttal forogni is fog. 
A vízszintes forgás iránya természetesen attól függ, hogy az alapköz¬ 
ponton keresztül haladó lökésiránynak melyik oldalára esik a súlypont: 
ha jobbra, akkor a tárgy az óramutató járásának értelmében forog: 
ha balra, ellenkezőleg. 
Nem szenved kétséget, hogy ez az elmélet sok esetben joggal 
alkalmazható egyes forgatási tünemények magyarázatára. De mikor 
valamely helyen igen sok forgatott tárgyat látunk és eredeti helyzetük 
változatossága daczára, a forgatást mindenütt egyneműnek találjuk, 
bajosan tehetjük fel, hogy itt csak egy lökés működött legyen: mert 
akkor fel kellene tennünk azt is, hogy nemcsak minden forgatott tárgy 
eecentricus súlyponttal bir, hanem egyúttal, hogy minden egyes eset¬ 
ben a test súlypontja ugyanarra az oldalára essék az alap központján 
keresztül menő lökés irányának. Ez pedig ellenkezik a valószínűséggel 
és a zágrábi tüneményeket illetőleg — mondhatni — a valósággal. 
Ily esetben tehát Mailet második magyarázatához kell fordulnunk, 
mely két vagy több, változó i r á n y u, g y o r s a n e g y m á s r a 
követkéz ő lökést tételez fel. 
