39 
FÖLVÉTELI JELENTÉSEK. 
Ezt a tályagot a benne uralkodó ostreák után ostvca-tályagnak nevez¬ 
tem; vastagsága legalább 130 méterre tehető. 
2. Ezen ostrea-tályag tetején újra a homokos-meszes, porhanyó¬ 
kagylós breccia-réteg következik, melyben azonban már egyéb puhányok 
kőbelei és apró echindák is föllépnek; vastagsága itt is 1 2 méter lehet. 
Fölfelé mind meszesebbé válik ez a rétegpad, mig végre 
3-szor, vastag pados, de a padokon belül, különösen a mállásnak 
kitett felületen, vékony táblás, cserepes durvamészbe átmegy, mely a tá- 
lyagban is tuluralkodó Ostrea cymbula, Pecten Stachei nehezen kifejthető 
gyakori héjain kívül, számos egyéb puhány roszul megtartott kőbeleit, eclii- 
nideket és különösen Alveolinákut is tartalmaz. A leginkább elterjedt ala¬ 
kok a következők : 
Apró czápafogak. 
Rostellaria sp. (nagy alak). 
Delphimda cfr. Inna, Desh. 
Lucina sp. (aff. gigantca, Desh.). 
Panopaea, sp. (nagy alak). 
Chama calcarata, Lám. 
Spondylus, cfr. nndtistriatns, Desh. 
Teliina, cfr. tenuistriata, Desh. 
Modiola Deshayesi, Dix. 
Crassatella, sp. 
Vulsella Kochi, Hofm. 
Sismondia occitana, Desor. 
Scutellina nummularia, Agassiz. 
Schisaster Archiaci, Cott. 
Euspatangus transylvanicus, Hofm. 
Hemiaster nux, Desor. 
Alveolina sp. 
Ezt a durvameszet, megkülönböztetésül a rétegsorozatban följebb 
következőtől, mely nagyrészt másfaju puhatestűeket is tartalmaz, alsó durva- 
mész- nek neveztem. Vastagsága sehol sem nagyobb 6 méternél, s rendesen 
két vastag padra oszlik. Mivel azonban, a mint láttuk, az alatta fekvő 
ostreatályaggal ugyanazon uralkodó ostreákat tartalmazza, a petrographiai 
különbségnek figyelmen kívül hagyásával mind a kettőt összefoglaltam, s 
az utóbbi, hegyalakzati viszonyaiban sokkal feltűnőbb rétegről elneveztem 
volt alsó durvamész-rétegeknek. 
A mi ezen rétegeknek felületi elterjedését illeti, az felvételi terüle¬ 
temnek déli középső részében igen tetemes, azon oknál fogva, mivel a vastag 
durvamészpadok itten általában a hegyeknek messzeterjedő, s a rétegdülés- 
