IRODALOM. 
204 
nek egyénei a rendes viselkedéstől eltérően, eddig még teljesen ki nem magya¬ 
rázott okokból, kettős fénytörésüeknek bizonyultak és a melyek némelyikét egyes 
búvárok ezen optikai rendellenes tulajdonságaiknál fogva más, nem szabályos 
alakokra vezettek vissza. Mint legismertebbet, ez utóbbira nézve, a leucitra 
legyen elég utalni, de kiváló helyet foglal el a szabályos rendszerű anisotrop 
ásványok között a gránát is, melyről szerzőnek ez a terjedelmes tanulmánya is 
tanúskodik. E szerint vannak gránitkristályok, a melyek erős kettős fénytörésiiek, 
meg olyanok, a melyeknél annak még nyoma sem észlelhető, másokon pedig csak 
csekély hatásosságot észlelt. Ez a változatosság azonban szerző szerint nemcsak 
különböző összetételű gránátoknál, hanem egy s ugyanazon összetételüeknél, sőt 
egy s ugyanazon leihelyről való egynemű kristályuaknál is tapasztalható, úgy 
hogy ezen észleletek alapján szerző a gránátkristályoknál mutatkozó kettős fény¬ 
törést, mint később még látni fogjuk, másodlagos behatásokra véli vissza- 
vezethetőnek. 
Az értekezés négy fejezetre oszlik. Az elsőben a gránát ezen sajátságaira 
vonatkozó történelmi adatokat sorolja fel kritikai megjegyzésekkel kísérve ; a 
másodikban részletesen közli a különböző lelhelyről való kristályokon tett ész¬ 
leleteit ; a harmadik fejezetben összefoglalja az eredményeket s összehasonlítja 
azokat beszáradt gelatin anyagon észlelt hasonló tüneményekkel; végre ezen 
optikai anomália magyarázatába bocsátkozik. 
A gránáton optikai hatásosságot a polár fényben már 1840-ben Brewster 
észlelt, észleleteit pedig még inkább kibővítette 1853-ban, a nélkül azonban, hogy 
ezen tünemény magyarázatát megkisérlette volna. Utána számosán, nevezetesen 
pedig Breithaupt, Des-Cloizeaux, Wichmann, stb. foglalkoztak a gránáttal ez 
irányban s hol positiv, hol negativ eredményre jöttek. 1876-ban Lasaulx szintén 
konstatált némely gránátnál kettős fénytörést és azt részben mechanikai okoknak, 
részben átváltozási folyamatoknak tulajdonította; az olyan kristályoknál pedig, 
a melyeknél optikailag hatásos és nem hatásos zónákat egymással váltakozva 
talált, idegen ásvány (legvalószínűbben vezuvián) jelenlétét tételezte fel. — 
Mallard, — ki tudvalevőleg az ásványok optikai tulajdonságait az alakiak fölébe 
helyezte, és ily alapon több olyan szabályos rendszerű ásványt helyezett át más 
rendszerbe, a melyek optikailag hatásosaknak bizonyultak, — a gránát különböző 
féleségein főkép háromféle optikai tüneményt észlelvén, azok magyarázatát a 
gránát anyagának txűmorphismusában keresi. Triklinnak veszi a topazolithot, 
rhombosnak az uwarowitot, szabályosnak az almandint. Mallard e felfogását 
kevesen osztották, és szerző újabb vizsgálatai is ellene szólnak, amennyiben a kettős 
fénytörést az összetételtől függetlennek találta; a ruésztimgránátok között 
például vannak kettős és egyes fénytörésüek. 
A vizsgálat anyagát tökéletes és jól kiképződött idegen zárványoktól ment 
kristályok szolgáltatták a legkülönbözőbb lelőhelyekről; összesen 360 jól orientált 
csiszolat állott szerző rendelkezésére. A legtöbb kristályt ooOoo, 0 és ooO 
irányú metszetekben tanulmányozta, némelyek még 202 lapok irányában is. 
A munka értékét jelentékenyen növeli a számos közölt gránát-elemzés is, a 
melyek között hazánkból a csiklovai (barna meg sárga) foglaltatik; ennek hatása 
a polár fényre általában gyenge, a sárga azonban még valamivel hatásosabb a 
barnánál. A részleteket illetőleg magára az értekezésre kell utalnom, itt csak azt 
