Dl;. STAUB MÓRICZ. 
372 
nóvénytypusok találhatók. A Taxodium, Srquoia es Fayus Antipoti, mely 
utóbbi Észak-Amerika jelenleg elő bükkfájához igen közel áll, utódaikban 
ma csak Amerikában élnek. A Glyptostrobus es Trapa hiányzanak ma az 
amerikai flórában; de fölötte hasonló alakokban élnek még Japánban; 
pedig mindkét faj honos volt Észak-Amerikában. A Glyptostrobas való¬ 
színűleg Észak-Kanadán át az egész arktikus övben a szélesség 70-ik fokáig 
tenyészett, minthogy a Mackenzie mellett és Észak-Grönlandban is talál¬ 
tatott. Későbben kihaltak e növények Amerikában, de Japánban és Chiná- 
ban föntartották magokat; ellenben Ázsiában kihalt a Taxodium és a 
Sequoia ; az első megmaradt Mexikóban és az Egyesült-Államokban; 
a Sequoiúk azonban meg ma is fődíszét képezik a kaliforniai erdőknek. 
Már akkor, midin Európa harmadkori flóráját kezdették tanulmá¬ 
nyozni, föltűnt, hogy benne az amerikai elemek oly jelentékeny számmal 
vannak képviselve. így a svájczi harmadkorbeli flóra 700 fajainak több 
mint JO'Vo-a megfelel amerikai növényeknek. Ezt a jelenséget Unger F. a 
PLATON-féle mythikus szigettel (Unger F.,,Die versunkene Insel Atlantis), 
mely Európát Amerikával összekötötte volna, akarta megfejteni. Azt 
mondja Unger, hogy Európa szárazföldje akkor sokkal kisebb volt; ellen¬ 
ben Amerika keleti partját messzire benyújtotta az atlanti oczeánba ; mind¬ 
kettő között pedig egyfelől Islandon, másfelől az Azovi szigeteken, Madei¬ 
rán, a kapverdi és kanári szigeteken át kiterjeszkedett ama nagy szigetföld, 
melynek ő az «Atlantis» nevet adta. 
Mind a két föltevést máskép magyarázzák. Minél inkább megismer¬ 
kedtek Japán elő flórájával, annál inkább szembe tűnt, hogy az is meglepő 
összhangzást mutat Észak-Amerika keletjével, nem pedig ennek nyugatá¬ 
val; ép úgy mint Éurópa harmadkorbeli flórája Amerika erdei flórájával. 
Ezt a jelenséget, és a mint látszik helyesen, megmagyarázta Aha Gray. 
E kitűnő búvár ugyanis azt állítja, hogy a Japánra meg Kelet-Amerikára 
nézve közös növények ezelőtt, midőn az éghajlat még melegebb volt, az 
északi vidékeken Behring útján át, ott, hol Amerika és Ázsia között száraz¬ 
földi összefüggés létezett, el voltak terjedve, hogy pedig aztán, midőn az 
éghajlat hidegebb, zordabb lett, kényszerittettek kivándorolni, egyrészt a 
csendes oczeán nyugati partja hosszában Japán felé; másrészt délkeleti 
irányban Keletamerika felé. Ezen föltevés helyessége épen Alaska fosszil 
flórája által bizonyíttatik (Y. Ö. Bot. Jahresb. YI. 1878. Nr. 07. p. 470). 
A keletamerikai eleinek ép oly kevéssé vándoroltak Európába, mint 
Európából Amerikába, hanem ők is a sark körüli vegetáczióból kerültek 
oda. Valamennyi eddig megejtett kutatás majdnem kétségtelenné teszi, 
hogy a sark körül egy vagy több nagyobb szárazföld létezett, melyeknek 
fanemű növényei Észak-Amerika keleti részének mai flórájával nagy meg¬ 
egyezést mutatnak, noha ázsiai meg európai elemek is fordulnak benne elő. 
A sark körüli szárazföld regi flórájából a növények a sarktól radiális 
