18 
STAUB MÓRICZ : 
(Quelq. pl. foss. de l’étage mioc. des env. de Toulouse, p. 9). Az idézetből az 
tapasztalható, hogy a fosszil maradványt nem rajzolták le. 
Feltűnő Olaszország harmadkorának gazdag pálmaflórája; onnét 
ismerjük a legtöbb phoenix-maradványt, de oly hiányos meg durva rajzokban 
lettek azok megismertetve, hogy alig lehet a faj különbségeket megállapítani. 
Itt mindenekelőtt megemlítendő Sismonda E. Phoenicites Pallavicinii 
nevű faja, melyet Cadibona mellett a lignitet befedő plastikus agyagban 
találtak. E maradékot kétszer rajzolták le. Először (E. Sismonda, Prodr. 
d’une FI. tért. du Piemont, p. 525, 537. tab. IV.) négyszer kisebbítve; 
ezután (E. Sismonda, Matér. p. sérv. á la Pál. du tért. du Piemont, p. 26. 
T. XXXIII.) eredeti nagyságban. Ez utóbbi rajz IV 2 m hosszú levéltöredé¬ 
ket tüntet föl, mely az ep levél felső részén egyik részletének felelhet meg 
és ennélfogva tekintélyes nagyságú levélre enged következtetni; azonban 
mindkét rendbeli rajz durva és csak nagyjában engedi meg a más fajokkal való 
összehasonlítást. A levél szárnyai keskenyek (szerző szerint «graminées») 
és mint Unger F. Phoenicites spectabilis-é nél fedik egymást, tövükön — a 
rajz már kevésbbé tünteti azt föl — válúsak (a középér tehát kiálló); a 
rhachis felső részén egymással szemben, alul váltakozóan, de egymáshoz 
igen közel állók. Mindig föltéve azt, hogy a rajz hű, a szárnyat keskenynek 
kell mondani, de semmi esetre oly keskenynek mint Phoenicites spectabilis- 
nél; a szárnyak tehát Sismonda fajánál tövüktől kezdve egyenesen szélesed¬ 
nek el. 
A szárnyak lemezeire vonatkozólag a szerző még azt is mondja, hogy 
felületük chagrinnemü, mi, a mint ez a nagyítóüveg segítségével tapasztal¬ 
ható. majd köridomú, majd hosszúkás bibircsek jelenlétének tulajdonítandó ; 
de ez, a mint ezt Schenk A. (Zittel Handb. d. Pál.) több ízben kimutatja, 
nem mindig a növényi szövethez tartozó sajátság. 
A rhachis majdnem hengerdednek mutatkozik, de Sismonda nem 
tartja lehetetlennek, hogy a rhachis élei a megkövesülés folyamata alatt 
elpusztultak. Schimper W. Ph. (1. c. p. 497) megjegyzi e fajra, hogy sok 
hasonlatosságot mutat Phcenix dactylifera-val, de szárnyai nagyobbak. 
Massalongo A. leírja a következő fajokat: 
Phoenicites Wettinoides (Paheophyta rariores etc. p. 46), Vegroni mellett 
talált tekintélyes, de kétes maradvány. Hosszúságát 70—80—108 cm-, szé¬ 
lességet 10—40—50 cm-nyinek mondja a szerző. A szárnyak ülők, vonal- 
idomúak, bőrnemüek, válúsak. Massalongo maga mondja, hogy a levél 
inkább Flabellaria-ra, mint sem Phoenix-re emlékeztet, mit Schimper W. Ph. 
(Traité II. p. 498) is megerősít, liajza nincsen. 
Phoenicites Veronensis (1. c. pag. 48) ugyanazon lelethelyről. Szárnyai 
bőrnemüek, ülők, lefutók, a rhacbislioz simulok, merevek, lándzsa-sarló 
idomúak, a középér erős, számos, mellékérrel, a rhacbis 12—14 mm vastag, 
( 18 ) 
