20 
STAUB MÓRI - Z : 
Phoenicites rarifolia Vis. (1. c. pag. 445. Tab. XIII. Fig. 2. A. B.)- 
Fölötte rossz állapotban levő példány, a rajz után alig írható le és nézetem 
szerint talán Pb. Sanmiclieliana-hoz tartozik. 
Phoenicites Massalongiana Vis. (1. c. pag. 447. Tab. XV. A. B. C.J. 
Nagyságára,nézve föltűnő példány, 86 cm hosszú és 29 cm széles; nyele 
majdnem bunkóidomu és átmegy a gyönge élű rhacbisba, melyen a szár¬ 
nyak váltogatóan és széles tővel ülnek; a letört hegyű szárnyak 34 cm-nyi 
hosszúságot és 22 mm-nyi szélességet érnék el; az erős középér irányá¬ 
ban majdnem válusak. 
Phoenicites densifolia Vis. (1. c. pag. 448. Tab. XVI. Fig. A. B.). 
Ez nagyságára nézve — P05 m hosszú — szinte föltűnő példány, de 
ha a rajz híven adja vissza megtartásának állapotját, akkor ezt más fajtól 
való helyes m, gkülönböztetésre nem tekinthetjük alkalmatosnak és mega 
nagyításban kiemelt részletek sem képesek Phoenicites densifolia-t Ph. Fra- 
castoriana-tól különbözővé tenni. 
Phoenicites magnipes Vis. (1. c. pag. 449. Tab. XVII.). Igazi ((speci¬ 
men giganteum», amint a szerző nevezi, mert 2‘2 m hosszú levél; föltű¬ 
nően széles, lapos háromelű nyéllel és voualidomu szárnyakkal, melyek 
azonban tövükön nem beliajlottak, hanem az alsók ülők, a felsők pedig 
tövük egész szélességevei ülnek a rhachison es tövükkel egyesülvén, azt 
mintegy szárnyalttá teszik. Az egyes szárnyak az erősen kiemelkedő középső 
éren kívül még énnél gyöngébb, de még eleg erős eret tüntetnek föl. 
A szárny a közepér erőssége következtében válús lett. Nagyon valószínűt¬ 
lennek tartom, hogy e levél a phoenix-fajhoz tartoznék. 
Ismeretlen lelethelyről, de valószínűleg szintén Salcedoról írta le 
Visiani még a következő fajt: 
Phoenicites Zignana Vis. (1. c. pag. 450. Tab. XIV. A. B.). A töre¬ 
dék nem nagy; nyele és rhachisa vastag hengerdedek, ez utóbbin a börnemű 
es vonalidomu szárnyak váltogatóan ülnek és mintegy háromszögű tövükkel 
a rhachison szárnyaltán lefutnak, a szárnyak középső vonalán végig megy 
egy erős ér. Ennek is pheenix-hez való tartozását joggal lehet kétségbe vonni. 
Visiani még a Hemiphoenicites elnevezés alatt is ír le nehány marad¬ 
ványt; de a durva rajzok, a melyekben az itt említett «fajok» vissza vannak 
adva, semmikép sem bírják ama érdekes adatot megerősíteni, hogy a har¬ 
madkorban Olaszországban a datolyapálma ama fajgazdagsága létezett volna. 
(V. ö. még Schenk A. in Zittel’s Handb. d Paláontologie II. Abth. 383. S.) 
1883-ban ismét veszszük egy pheenix-faj leírását. Ez a Phoenix borca- 
lis, melyet FuiEnRicH P. az Aschersleben melletti Nachterstedt Knollen- 
stein-florájából ismertet ;Beitr. z. Kenntn. d. Tértik d. Pr. Sachsen. — 
Abhdlgn. z. geol. Specialk. v. Preussen etc. Bd. IV. S. 17. Taf. III.). E szép 
példányon jól van megtartva a rhachis, melynek kivájt, de középső részének 
hosszában kiálló ere van, melytől balra a szárnyak le vannak ugyan törve,. 
( 20 ) 
