MUNKÁCS FOSSZIL FLÓRÁJA. 
ele beilleszkedésük helyei megvannak és minthogy a jobb oldalon kilencz 
szárny megmaradt, fölismerhetjük váltogató állásukat és a közök nagyságát, 
melyek egymástól elkülönítik. A szárnyak tövükön szűkültek, szélei erősen 
befelé vannak hajtva, de a lemez nemsokára ismét ellapul és kiszélesedik és 
a középér, mely a szárny alsó részében még erős orom gyanánt kiemelke¬ 
dett, ismét a középér szokott minőséget veszi föl. A keskeny, vonalidomú 
szárnyak legnagyobb hossza 315 mm; legnagyobb szélességük 15 mm. 
A középérrel párhuzamosan menő finom mellékerek Friedrich példányán 
nem láthatók. A szerzőnek azonnal föltűnt, hogy levele leginkább ama 
typushoz szegődik, melyet a középoligocenhez tartozó olaszországi példá¬ 
nyok, u. m. Phoenicites Italica Mass., Ph. Lorgnana Mass., Ph. Sanmiche- 
liana Vis., Ph. Fracastoriana Mass. es Ph. densifolia Yis. képviselnek. 
Ép oly nevezetes az, hogy a Munkácson talált példány, a mennyiben 
meg van tartva, tökéletes megegyezést mutat a németországi datolyapálmá¬ 
val. A munkácsi példányon nem látható ugyan a vastag rhachis, mely, úgy 
látszik, a kőzetben el van rejtve; de látható a rhachis középvonalát képező 
kiálló 14'5 mm hosszú ér, melynek oldalán a szárnyak megmaradtak. Ezek 
váltogatóan állanak és pedig 32—45 mm-nyi távolságban egymástól, ép úgy 
mint Friedrich példányán; tövükön elkeskenyedtek, be vannak hajtva, ugv» 
hogy orom szerűen állanak ki ; de nemsokára kiszélesednek. A leghosszabb 
szárnytöredék 170 mm hosszú és 20 mm széles és így 5 mm-el szelesebb 
volna mint Friedrich legszélesebb levele ; de megmervén a szászországi meg 
a magyarhoni szárnyak szélességét tövüktől számítva 10 mm-nyi hosszúság¬ 
ban, azt különbözőnek nem találom. A mi levélmaradványunkat kitünteti 
az, hogy a szárnyak nemcsak a rhachis mindkét oldalán maradtak meg, 
hanem a baloldali alsó szárnyakon jól láthatók a középérrel párhuzamosan 
menő mellékerek is, melyek egymástól 1 — 1 -5 mm-nyi távolságban állanak. 
A munkácsi példány mindezeknél fogva jelenlegi állapotában nézetem 
szerint nem mutat egy sajátosságot sem, melynek alapján a szászországi 
példánytól elkülöníteni kellene vagy lehetne. 
Kiegészíteni akarván phoenix ősvilági elődeire vonatkozó ismereteinket, 
fölhozom még a következőket: 
Sismonda (1. c.) lerajzolja a XVIII. tábla 6 ik ábrájában Phoenicites 
Pallavicinii levélhüvelyét is; a phoenix-fajokhoz számítja még Schenk A. 
(Zittel, Handb. d. Pál. II. p. 373.) Heer Galamopsis Bredana- ját (FI- tért. 
Helv. III. p. 169. T. CXLIX.), mely keskeny fűlevelekre emlékeztető szár¬ 
nyalt leveleket Heer a közepéi- hiánya miatt Geonoma, Astrocaryum, 
Syagrus és nevezetesen a rotángpálmák Calamus, Plectocomia, Zalacca 
nevű genusaihoz tartozó fajokkal hasonlította össze; Schenk azonban csak a 
megtartás állapotának tulajdonítja azt, hogy ama még tökéletesen ki nem 
fejlődött levél a phoenix jellegeit nem tünteti föl szabatosan; Erié L. meg¬ 
említi a Phoenicites Gaiulryanus- 1 (Essai s. les plánt. foss. de Cheffes 
( 21 ) 
