34 
JANKÓ JÁNOS: 
kés cerussit-kristályok is vannak. A keleti lejtőn károm akna nyílik mind 
egymás fölött; a csúcs sziklakoronájának egy csoportjában láttam egy töm¬ 
böt, melynek sajátságos alakulásából és színéből kétségenkívül lehetett 
következtetni a fémtartalomra, s midőn átmenve a nyugati lejtőn az ottani 
aknanyilás fekvését is megvizsgáltam, azon végeredményről is győződtem 
meg, hogy úgy a négy aknanyilás, mint a sziklakorona említett tömbje egy és 
ugyanazon rétegben fordulnak elő, azaz itt egy óriási teleptelérrel van dol¬ 
gunk, mely feküjével és fedüjevel együtt követte az egész hegyrétegösszletnek 
mozgásait s így e teleptelér dőlése 55°-nak méretett Redon és én általam. 
A nyugati oldalon levő aknanyilás azonban más szempontból is érde¬ 
kes. Bejáratát vagy 10 m mély természetes sziklahasadék képezte; ennek 
a jobb oldala mintegy 15 m bosszúságban bolthajtásszerüleg hajlott fejünk 
fölé. Ez az oldal a leggyönyörűbb cseppkőképződményekkel volt tele, me¬ 
lyekből két szép példányt hoztam is magammal. A cseppkő többnyire mész- 
kristályok halmazát vette körül, melyek többnyire tompa rhomboederek s a 
víz vagy a még folyton csepegő kő hatása alatt legömbölyödnek s lencse - 
alakúak lesznek. Közelebbről megvizsgálván a falat, tövében mely és sötét 
árok volt, melyet eleinte valami aknának gondoltam; az árok meglehetősen 
be volt hányva törmelékkel; botommal piszkálván egyszerre azonban az 
üreg mélyén nyílásra találtam, a hol botom nem tudott szilárd talajra 
találni. Rögtön elhatároztam, hogy ha barlang van ott, behatolok; ez azon¬ 
ban korántsem ment oly könnyen, mert a nyílás kitágítása a számtalan 
szúnyog, légy és denevér miatt alig-alig volt lehetséges. Végre ez akadályt 
is leküzdve elsőnek lebocsátkoztam egy kötélén, melynek bogjára Redon 
munkásai közül kettő ügyelt fel. Körülbelül 2 m magas üregben voltam, 
melyet a római bányaművek folytatásának akartam tartani, de a falakon 
sehol emberi kéz nyomaira nem akadtam. Az üreg 4 m hosszú s 2 m szé¬ 
les volt s már azt hittem, nem nyomulhatok előbbre, midőn kis lámpásom 
fényénél a keleti fal aljában mintegy 60—70 cm magas nyílást vettem észre ; 
e nyíláson még át tudtam kúszni s itt egy nem kevesebb mint 28—30 m 
hosszú folyosóba jutottam, a melyből azonban semmilyen irányban sem 
találtam folytatást vagy nyílást. Utánam még Redon szállt le, a ki meg- 
erősíté abbeli meggyőződésemet, hogy ez aknák nem emberi kéz müvei. 
Aligha emlékezem bűvösebb képre, mint e gyéren megvüágított szikla- 
alakra, melyeket a cseppkő fejnagyságú gömbjei sűrűn leptek el. 
Pedig e barlang nem az egyedüli és nem a legnagyobb, melyet a 
Dzsebel-Bu-Korueiu-on találni lehet. Egy arab kíséretében meglátogattam 
egyet, melyet csak két nappal előbb, junius 4-ikén fedezett fel Frederic 
Quirol ugyancsak ezen harmadik régióban, a uyugoti oldalon, kevéssel a 
két csúcs közti nyereg alatt. E helynek egy mondája volt s ez szerfelett 
érdekelt, mert épen ott tartózkodásom alatt nyerte megoldását. Ahmed bej 
uralkodásának első napjaiban az a hir terjedtél Tuniszban, hogy Hammarn- 
(34) 
