314 
BÖCKH JÁNOS: 
de becsületes bányamunkás, a kit nehez kenyérkereseténél számtalan es sok¬ 
szor nem is sejthető veszély környez, s ennek daczára úgy személye, valamint 
esetleg özvegye es árvái nyugbéréről oly mostohán vala gondoskodva, jobb 
sorsot érdemel, ez ügyben, ismétlem, Zsigmondy ViLivios-tól más mint erelyes 
fellépés nem is volt várható. 
A selmeczbányai bányamunkások es bánya-őrszemelyzet még 1875 
végen fordultak ZsigmondyTioz, mint képviselőjükhöz, nyugberük kérdésének 
végre-valahára méltányos irányban való megoldásának közvetítése végett, 
és szomorú szívvel olvashatta Zsigmondy az utóbbiak hozzá intézett soraiban 
ama nyilatkozatot, hogy « jaj annak , a kinek a kis nyugbérrel kell megelé¬ 
gednie » — mert hozzá tevék, miként csak két nyugbér-illetek létezik, t. i. 
8 kiszolgált évtől kezdve 40-ig a kis nyugbér, s csak ezentúl nyerhető el a teljes 
nyugbér-illetmény. Kiemeltek továbbá, mikent a kis nyugbér oly csekély, 
hogy az, a ki erre van szorítva s egyéb támogatással nem bír, koldulás nélkül 
meg nem élhet, — « tehát a szegény bányásznak öreg napjaira a koldusbot 
a rendes sorsán, mert a nyugbéreknél 1818 óta, illetőleg ezeknek az 1824-ik 
évi bérek alapján való kiszámításánál, daczára az azóta lényegesen meg¬ 
változott viszonyoknak, változás nem történt. 
Nem is talált e fohász Zsigmondy ViLMOS-nál süket fülekre. Szövetkezve 
meg d8 képviselőtársával, miután még 1879. május havában a pénzügy- 
miniszter úrhoz fordultak azon kéréssel, hogy a kincstári bányamunkások 
társpénztárának szabályozási kérdése mihamarább megoldassek, mely kérés 
ott teljes méltánylásra is talált, Zsigmondy 1880. marczius havában a kincs¬ 
tári bányamunkások e fontos ügyében emlékiratot szerkesztett, mely azután, 
fent mondott képviselőtársai által is aláírva, gr. Szapáry Gyula akkori 
pénzügyminiszter úr ő nagymeltóságánál benyujtatott. 
Maga az emlékirat mindenekelőtt röviden előadja a társpénztári intéz¬ 
mény lényégét, hogy t. i. ennek legfontosabb czélja az elaggott és munkára 
képtelen bányamunkások nyugbérezése, azonkívül özvegyeiknek es árváiknak 
segélyezése. Hivatkozik a többi európai legkiválóbb bányamívelő országok, 
nevezetesen Poroszországnak a kincstári bányamunkások érdekében tett üdvös 
intézményeire, es ezekkel szembeállítja a mi bányamunkásaink sanyarú hely¬ 
zetét. Elmondja továbbá: «Daczára annak, hogy a társpénztári intézmény 
nálunk már évszázadok óta fennáll, s alapelvei helyesek, azok ferde 
alkalmazása folytán ma a szó legszorosabb értelmében elmondhatjuk, 
miszerint minden bányamunkás munkába lepte alkalmával úgy maga mint 
családja számára — munkaképtelenségének esetére — a koldusbothoz 
szegődött». 
Áttérvén Mária Terézia 176:2. márczius 5-én kelt legkegyelmesebb 
elhatározására, mely szerint, a mennyiben a társpénztárak a felvállalt köte- 
lezettsegeiket nem teljesíthetnék, a hiány a kincstár által pótoltassék azon 
főcímek szemben tartusa mellett, miszerint minden bányamunkás keresetkép- 
( 228 ) 
