ZSIGMONDY VILMOS. 
315 
telensége esetére 40 évi szolgálat után utoljára élvezett teljes bérével nyug- 
béreztessék, felemlíti a memorandum az időközben beállt visszás nyugbérezési 
állapotokat, melyek vegre az 1762. évi legkegyelmesebb királyi elhatározással 
semmiképen sem voltak összeegyeztethetők. így p. o. kimutatja, hogy a 
selmeczi nyugbérezési kiszabás alapján, mely az emlékirat megírásakor már 
1785, illetőleg némi módosítással 1822 óta állt érvényben, az érezvájó 
40 évi munka után heti nyugbérként 1 frt 76 krt kap, holott heti bére már 
a m. kir. pénzügyminisztérium 1870. évi 10,082. sz. rendelete szerint 3 frt 
18 krra rúg, s így az 1762. évi fent mondott legkegyelmesebb elhatározás 
szerint a 40 évi szolgálat utáni nyugbérnek ez utóbbi összegre kellene emel¬ 
kednie. 
Ezután meg bővebben felsorolja az ez irányban letező visszás álla¬ 
potokat, tárgyalja az úgynevezett kisebb és nagyobb nyugbért, a majdnem 
minden kerületben más-más alap szerint való kiszámítási eljárást, a mi végre 
azt eredményezte, hogy egy és ugyanazon osztályzathoz tartozó s egyforma 
napibért elvező munkás minden kerületben más-más nyugbérben része¬ 
sült. A munkások társpénztári befizetéseiknek egyenetlenségét s a nyugbére¬ 
zési módozatok egymástól felette eltérő voltát szintén szóba hozta. 
Kiemelte, hogy az első magyar minisztérium 1848-ban a fentebbi 
szomorú állapoton ugyan segített, de hogy ez intézkedés később a bécsi 
cs. k. íöldmívelési es bányászati minisztérium által megsemmisíttetett, bár 
a nyugbérek rendezésének égető szükségét mindamellett elismertek, s az 
illetékes igazgatóságok 1853-ban a megállapítandó új nyugbérezési szabályzat 
iránt való nézetnyilvánításra felszólíttattak, nézeteltérések következtében 
azonban akkorában az ügy befejezéshez nem jutott. 
Az emlékirat ezután felemlíti a Kerkápolyi minisztersége alatt ter¬ 
vezett szabályzatot, mely 1S72 őszén az illetékes bányaigazgatóságoknak 
véleményezésre ugyan megküldetett, ezek gyorsan beérkezett nyilatkozatait 
azonban csak 1874-ben adták ki Divald -József pénzügyi tanácsos és 
bányaszámvevőségi főnöknek további átdolgozásra, a ki ebbeli megbízásának 
1875-ben eleget is tett. Az így elkészített szabályzatot végre mégis csak 
azon sors érte, hogy, mint az emlékirat mondja, az 1875. október havában a 
pénzügyminisztérium részéről azon megjegyzéssel tették az irattárba, hogy 
miután a tervezett változtatás a kincstár részéről tetemes pénzkiadással van 
összekötve, es az új bányatörvény életbeléptetése után az egeszet megint újra 
át kellene dolgozni, czelszerübb, egyelőre az egesz ügyet az új bányatörvény 
életbeléptetéséig annál is inkább függőben tartani, minthogy ezen eljárást a 
kereskedelmi minisztérium is helyesnek véli. 
Miután az emlékirat benyújtói egyebek közt meg kifejezést adnak ama 
szent meggyőződésüknek, mikent a társpénztári ügy rendezése többé már el 
nem odázható, mint az illető bányakerületek népségének országos képviselői 
arra kérik a minisztert, hogy a társpénztári kérdésnek elintézését az 1875-ben 
(229) 
