358 
BÖCKH JÁNOS: 
elmondhatni nézetemet a felett, mi itt a házban ismételve hosszabb vitákra szol¬ 
gáltatott alkalmat, vajon minden körülmény között helyes vezérfonalul szolgálhat-e- 
azon nemzetgazdászati elv, mely szerint az iparűzés nem tartozik az állam felada¬ 
tai közé ?! 
Helyesnek tartom ez elvet igenis ott, hol az állam- és magánipar versenye 
kikerülhetetlen, de nem azon esetekben, midőn az állam mint kezdeményező meg¬ 
indít oly vállalatot, melyre magánosok nem vállalkoznak, s melynek segélyével — 
ha talán csekély veszteséggel is, terméketlen vidékek lakóinak keresetet nyújt — 
sem pedig ott, hol az állami és magánipar által előállított termények eladási árára 
különbség elő nem állhat. 
Helyesnek találom az elvet tehát a vasiparra és a kőszén-, de nem a fém- 
bányászatra nézve. 
Vasgyárak és kőszénbányák rendesen gyorsan berendezhetők lévén, a befek¬ 
tetett tőke rövid idő alatt kamatot hoz. 
Másként van ez a fémbányászatnál. 
Itt az érczek nagyobbrészt csak kis tömegekben és elszórtan lévén nyerhe¬ 
tők, a hozzéjokférhetés czéljából megindított előmunkálatok roppant munkán és 
költségen kívül hosszú időt is vesznek igénybe. Kihalnak gyakran nemzedékek, 
míg ily előmunkálat czélját éri. 
A selmeczi II. József altárna például, mely 1782-ben indíttatott meg, mely¬ 
nek eddigi hossza a két mértföldet megközelíti, mely évenként 288,000 frtnyi víz¬ 
emelési költséget megtakaritand és a selmeczi fémbányászat jövőjét hosszú időkre 
biztosítandja, csakis ez év vége felé vagy legfeljebb a jövő év elején, tehát 96—97 
évi szakadatlan munka után fogja befejezését találni. Ilynemű munkára — unokái 
számára — sem magánember vagy társulat vállalkozni sohasem fog, és annak 
keresztülvitelére csakis az állam van hivatva, melynek érdekei állandóak. 
Magánvállalkozó továbbá azt, miként él meg valamely terméketlen vidék lakos¬ 
sága, tekintetbe venni szintén sohasem fogja. Az államnak ellenben szem elől tévesz¬ 
tenie nem szabad, hogy a bányamívelés reája nézve — bizonyos korlátok között — 
még akkor is előnyös, ha közvetlen nyereséget nem ad is, miután rendesen termé¬ 
ketlen vidékek népességének alkalmat nvujt keresetre, azt adófizetésre képessé 
teszi és távolabb fekvő termékeny vidékek számára biztos fogyasztási piaczot 
fentart. 
Ha ezeknél fogva kincstári bányatelepeink eladása kerülne itt a házban ismét 
szóba, akkor nem ellenezném vasgyáraink és kőszénbányáink óvatos és alkalmas 
időben — tehát a jelenlegi üzleti pangás megszüntéveli eladását, de határozottan 
tiltakozni kellene fémbányáink áruba bocsátása ellen. 
És most áttérek beszédem második részére, melyben hazai kormányunknak 
kincstári bányászatunkra vonatkozó működéséről kívánok röviden szólani. 
Érintettem volt már, miszerint kormányunk a múltak mulasztásait felismerve, 
sok üdvöst hozott létre, a minek gyümölcseit részben már most élvezzük, részben 
rövid idő múlva élvezni fogjuk. 
A marosujvári sótelepnek árvízmentesítése, s az ottani sóbányáknak a leg¬ 
gazdaságosabb módon való újbóli berendezése, mely a maga nemében páratlan 
lévén, a külföld figyelmét is magára vonta; az új selmeczi egyesített kohónak, 
úgyszintén a zalathnai kénsavgyárnak felépítései, az új érczbeváltási rendszer élet- 
(272) 
