360 
BÖCKH JÁNOS : 
miszerint ezen tiz millió és 300,000 frt nem tekinthető olyan összegnek, mely az 
állami pénztárba tényleg befolyt volna, miután az 1873-ban beállott általános 
üzleti pangás folytán itt is tetemes külömbözet állott volna elő. De annyi mind¬ 
amellett bizonyos, hogy legkevesebbet számítva, annak egy harmada meg lett volna 
takarítható. A jószágigazgatóságok elkülönitéséveli experimentum kerül ezeknél 
fogva kincstárunknak 1870 óta évenként 500—600,000 forintba. 
Hozzájárul ehez még az is, hogy a túlságosan felcsigázott faárak folytán a 
kohóköltségek is nagyban emelkedvén, sok bánya, melynek érczei ezen rendszer 
változásai előtt haszonnal voltak mívelhetők, üzletét beállítani volt kénytelen. (Úgy 
van! a középen.) 
T. ház ! Egész objectivitással ecseteltem azon káros közetkezményeket, me¬ 
lyek azon természetes viszony megszakasztásából eredtek, mely erdeink egy része 
és a bányászat között 1870-ig fennállott. 
Habár készségesen elismerem, miszerint erdőgazdálkodásunk újbóli rende¬ 
zése az annak előtte úgynevezett « cameralis» erdőkre nézve égető szükségnek bebi¬ 
zonyult : mindazonáltal tagadnom kell azt, hogy ezen szükség a bányaigazgatóságok 
által kezelt erdőkre nézve is előállott volna. Hiszen ugyanazon szakférfiak jelenté¬ 
seinek alapján, kik az új rendszer inaugurálásában főszereplők voltak, következőket 
mondotta volt Lónvay pénzügyminiszter ő Felségéhez, 1869. junius 30-án intézett 
felterjesztésében, melyben kincstári erdőgazdálkodásunk hiányait ecsetek: 
«Ezen hibás eljárásból egyes kivételek egyedül a magyarországi bányaigaz¬ 
gatóságok kerületeiben fordultak elő, melyek némileg nagyobb hatáskörrel ellátva, 
többnyire az 1848. év előtti korszakból fenmaradt szakképzett férfiakból állottak 
s ezek igyekezetének és ügybuzgóságának sikerült az általános hiányos eljárás és 
rendelkezés mellett is némi eredményt előmutatni.» 
Úgy hiszem, t. ház, hogy ehhez nem kell commentár! Bányaigazgatóságunk 
faszükséglete állandó lévén, legfontosabb feladatuknak kellett mindig tekinteniük, 
hogy erdeik folytonosan jó karban tartassanak. 
T. ház! Nem tartozom azok közé. kik be nem ismernék, hogy azon idő óta, 
melyben gyártelepeink keletkeztek, melyek czélja erdeink értékesítése volt, sok vál¬ 
tozás állott elő. Közlekedéseink szaporodásával megtörténhetett, hogy némely 
helyütt a fát jó áron közvetlenül az erdőből eladhatván, az ottan létező gyártelep 
existentiája kérdésessé válhatott. Ily esetben egyszerű számítás dolga: vájjon fen- 
tartassék-e a gyár vagy sem. 
De ellenkezőleg, t. ház, határozottan szót kell emelnem az ellen, hogy oly 
helyütt, a hol a fát ma sem vagyunk képesek másként értékesíteni, gyárainkat 
tönkre tegyük reájok szabott ideális faárak által. Mit értek ideális faár alatt.? Egy¬ 
szerűen azt, ha példáúl valami gyár közelében összesen évenként' 100 öl fát bírván 
magánosoknak eladni ölenként 8 írtjával, netalán termelt többi 3000—4000 öl 
fámat, melyet eladni absolute képtelen vagyok, a gyárnak ölenként 6—7 forinttal 
beszámítom. A gyár ily esetben tönkre van téve, de többi fám is ott rothad az 
erdőben. (Helyeslés.) 
Elődeink, t. ház, igen bölcsen cselekedtek, midőn bányászatunknak adminis- 
tratióját erdeink egy részének kezelésével együtt egy és ugyanazon kézre bízták. 
Az egyöntetű s egy közös czél elérésére irányzott kezelés mellett elő nem állhatták 
azon káros következmények, melyeket az újabb időben a bányászok és erdészek 
(-74) 
