19 
rakódmányai is azt bizonyítják, hogy a terület egyes részei 
időnként vizzel voltak boritva. 
Az eruptív kőzetek leírásában a szerző az andesiteket 
vagyis zöldkő-tracliyteket a skóthoni devoni és kőszénkor- 
beli porphyritokhoz, a dacitokat a kvarczporphyrokhoz ha¬ 
sonlítja, de másrészt azon nagy különbségre figyelmeztet, 
mely a magyar eruptív kőzetek és az egykorú csehországi 
phonolithok és bazaltok között fenáll. Hogy a zöldkő-trachy- 
toktól az andesites lávákhoz fokozatos átmenetek vezetuek, 
azt már régibb írók is észlelték, és igy keletkezett a „zöldkő- 
trachyt“ fogalma. Judd ur azonban tovább menvén, a Hód- 
russ környékét alkotó úgynevezett syenitieket és gránitokat 
is ezen osztályba számítja, mint egykorú és egyanyagu, de 
nagyobb mélységben képződött kőzeteket. Nézetét részint 
a kőzetekben észlelhető átmenetekre, részint vegyi és ás¬ 
ványi összetételük hasonlatosságára alapítja. Egyszersmind 
más vidékeken előforduló kőzetekre hivatkozik, melyek grá- 
nitos szövetük daczára is ujabbkori eruptív képződmények¬ 
nek ismertettek fel, ilyenek p. o. a szászkai bánátit, az 
adamellói tonalit, az Euganeák némely kvarcz andesitja, stb. 
A hódrussi szemcsés-jegeczes kőzetek ilynemii értelme¬ 
zése a szerzőt még egy másik földtani viszonynak egészei, 
uj felfogására vezeti. 
Ugyanis Hódruss és Sklénó (Grlashütten) vidékén jege- 
czes palák, gneisz, aplit, csillámpala és triász! rétegek fö¬ 
dik be a syenitet és gránitot. Ama alakváltozott palakőze¬ 
teket eddig az ősképletekhez, némelyek pedig a devoni, má¬ 
sok pedig a permi képletekhez szokták számítani, Judd ur 
azonban azt igyekszik kimutatni, hogy itt csupán triászi kép¬ 
letekkel van dolgunk, melyeknek alsó rétegei a szarmátkor- 
ban feltóduló eruptív „syenit“ behatása folytán mostani jege- 
czes minőségüket nyerték. Bizonyítékait itt is egyrészt az 
átmenetek észleléséből meríti, de leginkább azon körülményt 
emeli ki, hogy a triászi conglomerátok sem a gránitok és 
2 * 
