110 
Bizonyos újkori lerakodások, melyeknek történelmi korát 
ismerjük, vastagságát pedig megmérhetjük, nem ritkán 
alapul vétettek azon időszakok kiszámítására, melyeket a 
triaszi vagy carboni, vagy épen az őspalák rétegöszletei- 
nek képződése igénybe vehetett. 
Szembetűnő ugyan, hogy már a geológiai tényezők sok¬ 
féleségénél és a képződési viszonyok változatosságánál 
fogva az efféle számítások minden bbtos alap nélkül szű¬ 
kölködnek. De lia ettől eltekintünk is, maga a föld geoló¬ 
giai fejlődésének tanulmányozása azon nézetre vezet, hogy 
az üledékes rétegek képződése a geológiai ókorban sokkal 
gyorsabban és élénkebben folyt, mint jelenleg. Hogy ezen 
tételt bebizonyítsa, a fent nevezett c/ikk szerzője négy 
physikai alapföltételre támaszkodván, kimutatja, hogy a geo¬ 
lógiai tényezők hajdan erélyesebben működtek. Az alapté¬ 
telek pedig következők: 1. a nap kihűl, vagyis a nap 
hajdan még melegebb volt s igy földünket több bővel árasz¬ 
totta el mint most. 
2. Földünk is hajdan nagyobb belső hővel birt s azért 
a hőmérséklet a föld felületeiéről központja felé gyorsabb 
arányban növekedett; 3. a föld hajdan gyorsabban forgott 
tengelye körül, mert az árapály hulláma által okozott súrló¬ 
dás a forgási sebességet szünet nélkül csökkenteni igyek¬ 
szik és az évek bosszú során át számba vehető befolyást 
gyakorolhatott; végre 4. a chemiai rokonság nagyobb mér¬ 
tékben szerepelt, akkor, mikor az azóta egyesült testek 
egy része még szabad állapotban volt. Elég itt a szabad 
szénsavra utalni, mely a geológiai korszakok során át mész¬ 
szel és más hasisokkal egyesülvén, a légkörből elvouatott. 
Tekintsük most, minő befolyást gyokorolhatott e négy kö¬ 
rülmény a sediiuentar rétegek lerakodására. 
Az üledékek képződésénél mint legbatbatósabb sőt 
majdnem kizárólagos tényező, szerepel — a viz, még pedig 
az örökké mozgó, változó viz, mely gőzalakban a légkörbe 
